Karin Smirnoff

A LÁNY, AKI AZ ÖRDÖGTŐL SEM FÉL

Fordította: Erdődy Andrea

A mű eredeti címe: Lokattens klor

Copyright © Karin Smirnoff & Moggliden AB, 2024

Published by agreement with Hedlund Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Erdődy Andrea, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-697-9 (papír)

ISBN 978-963-614-698-6 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

A kiadó az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Sarudi Ágnes

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Sigmond Viktória

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

„Mesék súgják, mondák mondják:

A Sarkcsillagtól északra,

Naptól és Holdtól nyugatra

Minden szikla arany, ezüst:

Tűzből s vízből való kövek –

Ragyogj, arany, szikrázz, ezüst,

Hegyek hosszát, tenger, tükrözd,

Nap, Hold, csillag – ragyog, csillog,

Tükörképére mosolyog.”

(Anders Fjellner, 1849, A Nap fiai c. számi eposz részlete;

svédre fordította: Björn Collinder, 1953,

magyar fordítás Collinder nyomán: Erdődy Andrea)

A pokolban létezik egy külön bugyor igazgatók és kockázati tőkebefektetők részére, akiknek úszóhártya nőtt a lábujjaik közé, a karjukat pedig repülésre is képesek használni.

Akár a vándormadarak, ők is útra kelnek, amint rossz idők köszöntenek rájuk, de mindig érkeznek helyettük újak. Olyanok, akik a legzordabb viszonyokkal is megküzdenek, és akkor is feltűrt ingujjban járnak, amikor rossz szelek fújnak.

Aranyásók, akik bőven rendelkeznek pénzmaggal. Ha ugyanis nem így lenne, nem is kellene azt rejtegetniük.

Mintha a jövőbe látnának, a hegyoldalnak tapasztják a fülüket, és azt mondják: „Itt a kincs, amely olyan gazdaggá teszi a birtoklóját, hogy bárki képtelen lenne nemet mondani rá.”

Azután, amikor a pénzforrás elapad, vagy bezuhan a fémek piaci ára, nem ők azok, akiknek egy zsúfolt ebédlőben kell magyarázkodniuk, hogy sajnos nehéz idők járnak. Ugyanis egy egész HR-részleg áll a rendelkezésükre, hogy eltakarítsa utánuk a szart. Nekik pedig addigra se hírük, se hamvuk. Elpucolnak, távol a megmérgezett folyóktól és a beszennyezett földektől, és távol a munka nélkül maradt bányászoktól is, akiknek tele a tüdejük kőporral, azbeszttel és gázolajgőzzel.

Az igazgatók és kockázati tőkebefektetők azonban addigra már új helyszíneket, újabb hegyeket keresnek. Persze más cégnév alatt.

És az új vezetőségi tagjaikat, akik újabb pénzkötegeket lengetnek a politikusok orra előtt, ismét hősként üdvözlik. Hiszen ők fogják gazdaságilag magasabb szintre emelni a gyéren lakott településeket, új munkahelyeket teremteni, és megalapozni az emberek jövőbe vetett hitét.

1. FEJEZET

Éjszaka van. Mínusz valahány fok, pedig már jócskán benne járunk a májusban. Ropog a fagyott fű a lába alatt, miközben átgázol az erdőn, nem veszítve szem elől a célt, amely pár száz méterre van tőle, a Njakkaure-patak folyásirányával szemben. Ez a patak a felhagyott gasskasi bánya, avagy népnyelven „a Lyuk” mellett csörgedezik.

Az éles holdfényben úgy tornyosulnak a házak és a szürke hegycsúcsok, akár egy gyéren lakott alpesi faluban. Ahol ő van, nem lát rá magára a Lyukra, ám ez nem is zavarja különösebben.

Idegességében borzongás fut végig a testén, de nem tegnap bújt ki a tojásból. Tudja, mit csinál. Csak előbb még kipiheni magát egy kicsit. Leveszi a hátizsákját, kinyitja a széket, és előkotor a zsákból egy termoszt.

Mire pár csészényit megiszik belőle, visszanyeri az erejét. A pulzusa lelassult. Élvezettel szívja be a levegőt.

Egy fenyőfa ágai alól előhúzza a kenut, amely már tavaly óta ott pihen. Az igazat megvallva nem sokat kirándult vele. Voltaképpen csak egyetlenegyszer. Szemügyre veszi a jármű fenekét, nincs-e rajta sérülés. Majd bevontatja a vízbe, és egy fához kötözi, amíg egy kicsit kifújja magát.

A víz lágyan nyaldossa a hajótestet, mialatt a férfi az evező segítségével befelé löki magát. Innentől már nyugodtan hagyhatja, hogy az áramlat sodorja magával pár száz méteren át lefelé, a híd irányába.

A patak felett átvezető híd eredete a 18. századig nyúlik vissza. Jelenlegi formáját azonban akkor nyerte el, amikor a bányát az 1940-es évek végén üzembe helyezték. Vasgerendákkal megerősítve úgy építették meg, hogy a part felé haladó, jól megrakott ércszállító vagonok súlyát is elbírja. Lentről még a hídszerkezet régi kőlábazatát is látja. A tökéletesen arányos gránitköveket úgy illesztették egymáshoz, amiből látszik, hogy a szépség egykor értéknek számított.

A férfi most lefékezi a kenut. Lassan, hogy el ne veszítse az egyensúlyát, a hátizsákját egy rozsdás vaskampóra akasztja, és párszor körbetekeri varrócérnával, hogy le ne csússzon róla. Tizenkét kilót meg kell, hogy tartson. Még akár ezerkétszázat is.

Már az alig kiskamasz bandatagok is tudják, hogyan kell összeszerelni egy bombát. Ám alighanem erősen hiányosak az ismereteik a robbanóanyag mennyiségének és hatóerejének összefüggéseit illetően. Egy gramm robbanóanyag hatótávolsága húsz méter. Ő is csupán a nyílt tér miatt tankolt fel belőle ennyire. A robbanás ugyanis jóval hatékonyabb zárt térben, például egy szobában vagy egy autóban, ő pedig biztos akar lenni benne, hogy a híd a levegőbe repül.

Szíve szerint megállna egy kicsivel távolabb, és onnan nézné végig az egészet, ám kénytelen lesz ellenállni a csábításnak. Bár technikailag mit sem számít, ha ő maga is a levegőbe repül. Lassan úgyis leél már egy teljes emberéletet. Mielőtt azonban az égi fény magával ragadná a lelkét, akad még pár elintéznivaló a bakancslistáján.

Karóráját feltartja a fejlámpája fényébe. Három óra múlt húsz perccel. Még néhány evezőcsapás, és eléri azt a sebességet, amellyel újból könnyedén keresztülsiklik majd a kétfokos tavaszi vízen, míg már nem látja maga mögött a hidat.

A parton ismét egy fa alá rejti a kenut. Eszébe jut, hogy nem lett volna rossz néhány fenyőágat hozni magával, de már nem mer nekiállni gyűjtögetni. Az autóhoz vezető út utolsó szakaszán többször is meg kell állnia. Már nem liheg. Egyszerűen nem kap levegőt.

Izzadt teste a hűvös lepedőn pihen. Még egy csésze kávé és mellé a reggeli újság. Felrázza a párnát a háta mögött, majd előveszi feltöltőkártyás telefonját.

A hajnali negyed öt tökéletes időpont arra, hogy a gasskasiak az eljövendő világháború zajára ébredjenek. Ez az ő háborúja. Leteszi a kezéből a telefont. A fal felé fordul, és hallgatja a robbanás távoli hangját.

Kár azért a jó kis termoszért, amelybe az anyagot rejtette, ez az utolsó gondolata, mielőtt álomba merül.

De aludt egyáltalán? Ugyanis ismét érzi a fájdalmat.

Egy pillanatig már azt képzelte, szabad ember. Elterelődött a figyelme a hasogató hátfájásáról, izgatottá vált, és még a köhögése is alábbhagyott.

Most azonban egy másfajta fájdalom hasít a bensőjébe. Negyedórába telik, mire képes elvonszolni magát a mellékhelyiségbe. Vizel, majd megborotválkozik – hiszen sosem volt slampos ember –, feltesz egy újabb kancsó kávét főni, így várja a helyi hétórás híreket.

Ma hajnalban, negyed ötkor nagy erejű bomba robbant fel, amely Gasskas területének nagy részén érezhető volt. A rendőrség szerint egy nagyon erős robbanóanyag okozta. Megrongálta többek közt a Njakkaure-patak hídját is, amelyet korábban a gasskasi bányából származó érc vasúti szállítására használtak.

– Jelenleg is folyik a környéken okozott kár felmérése. Igyekszünk megbizonyosodni afelől, hogy senki nem sérült meg. A támadás közveszélyokozásnak minősül, mindaddig, amíg a nyomozás meg nem állapítja, mi okozta a robbanást – közölte Hans Faste, a gasskasi rendőrség Súlyos Bűncselekmények Osztályának vezetője.

Kezdetnek nem rossz, állapítja meg a férfi, és végigpörgeti a Gaskass újság internetes oldalát. A körülmények ellenére mégiscsak kellemes napnak ígérkezik a mai.

2. FEJEZET

Ez meg kinek az ötlete volt?

Svaláé, akinek több oka is volt rá, hogy kitalálja.

Az első ok Ester Södergran, a Gaskass egyik ifjú újságírója, aki valami új, ütős hírre vágyott. A második ő maga, Svala Hirak, aki most pár hétig a lapnál gyakornokoskodik, és segít neki. A harmadik pedig Lisbeth Salander, aki egy drónt küldött neki ajándékba karácsonyra.

– Ismersz pár jó kis elhagyatott épületet? – tudakolja Ester. – Kiadhatnánk egy szombati különszámot, amelyben kísértetjárta házak szerepelnek.

– Biztos van belőlük jó pár, de kísértetjárásról nem tudok – feleli Svala.

Végül csak összeállítanak egy listát, és a rajta szereplő épületek közül kiválasztják a legkülönösebbeket. Egy olyan kistelepülésen, mint Gasskas, bőséggel találni lakatlan házakat, bár a többségük egyszerű erdészház, amelyek különböző okok miatt üresen állnak. A tulajdonos örökös nélkül hunyt el, vagy a leszármazottak összekaptak az örökségen, esetleg a ház egy forgalmas út mellett áll, ami egykor praktikus lehetett, manapság azonban már képtelenség eladni az efféle épületeket.

A listán szereplő utolsó épület a szanatórium, amely a többi ilyen intézményhez hasonlóan magányosan tornyosul egy gyönyörű tó partján. Azonban a közeli Sandträskben, egy fél évszázadon át működő, mintegy harmincezer beteget ellátó szanatóriumtól eltérően, az eldugott helyen álló gasskasi épület a svéd orvostudomány feledésének homályába merült.

Svala rákeres a Google-on, és hangosan felolvassa a szöveget:

„A harminc fő befogadására alkalmas épület 1945-ben épült, elsősorban a célból, hogy tehermentesítse a sandträski kórházat a tbc-vel fertőzött menekültek ellátása alól. Az utolsó betegek 1963-ban távoztak innen. Ezután az épületet többek közt kábítószerfüggők kezelésére, valamint a balkáni háború menekültjeinek befogadására használták. A kétezres évek közepe óta az épület üresen áll. Távoli elhelyezkedése és leromlott állapota miatt a lebontása is szóba került.”

– Hát, ha szóba is került, az minden bizonnyal még 2021 decembere előtt történt, mert úgy tűnik, akkor értékesítették. Odamegyünk, méghozzá most azonnal! Az sem baj, ha van ott valaki. Hátha tudja, járnak-e arra szellemek – magyarázza Ester, azonban meg sem mozdul. Inkább folytatja az írást.

Svala eközben Ester komoly ábrázatát vizslatja, aki valamit forgat a fejében, és kis idő múlva a falakon túlra, a semmibe mered.

Mióta Svala a lapnál gyakornokoskodik, egyfajta barátság szövődött köztük. Svala úgy érzi, mintha a lány a nővére lenne, akivel lehet beszélgetni és tréfálkozni. Aki meghallgatja őt, és gúnyolódás nélkül válaszol neki, nem inti csendre, sem óvatosságra. Aki még este is képes neki sms-t írni, hogy megkérdezze, mit csinál. Aki megosztja vele a gondolatait, és tanítgatja őt.

Svala pedig minden tudást magába szív. Címlapot készít, bevezetőket ír, hagyja, hogy a szavak komoly mondatokká alakuljanak a kezei alatt, ahogy azt az újságcikkek merev formai előírásai megkövetelik.

– A fenébe, Svala! Én sem írok rosszul, de te valóságos mestere vagy a szavaknak! – fakad ki olykor Ester.

Bár nem csak az ilyesfajta dicséretet veszi jó néven.

– Svala, nézd ezt a képet, amit rólad lőttem! Tudod te, milyen csinos csaj vagy? – hallja, és odabent, a gubóban megmozdul valami, ami egyszer majd pillangóvá változik.

Önmagát is másképp látja már, és tudja, mások is másként tekintenek rá. Nem láthatatlan többé.

Követik a GPS által megjelölt útvonalat falvakon keresztül, tavak mentén és hegyeken át, mire elérik úti céljukat.

Még egy tábla is segíti őket. Jobban mondva kettő. A régebbin a helységnév áll, az újabbik pedig arról tájékoztatja a látogatót, hogy ez magánterület, és kamerákkal figyelik. Az út pedig egy sorompóval le is van zárva.

– Most mit fogunk csinálni? – tudakolja Svala.

– Leparkolunk, és odamegyünk.

Az udvart egykor kör alakban övező, dús csipkebokorsövény éppolyan elhagyatottnak látszik, akár maga az épület. Semmi életre utaló jelet nem látnak, sem járművet, sem egy teremtett lelket. Egy öreg nyírfa kettétört a télen. Akárcsak a zászlórúd. Az árnyas részeken még mindig megcsillan egy kis hó.

– Sehol egy lélek – állapítja meg Svala.

– Viszont annál több a szúnyog – teszi hozzá Ester, miközben csapkod maga körül.

Svala hagyja, hogy egy szúnyog a karjára szálljon, és degeszre szívja magát vérrel.

– Most ébredeznek az áttelelt nőstények – magyarázza. – Biztos nagyon éhesek.

– Na akkor szerencséjük, hogy vannak még hozzád hasonló állatbarátok, akikből lakmározhatnak – feleli Ester, és agyonvág még néhányat.

Megrángatnak pár zárt ajtót, majd tesznek egy kört az udvari épületek körül, de sehonnan sem tudnak bejutni. Időnként mintha hangokat hallanának. Ám valahányszor megállnak és fülelnek, a természet hangjain kívül csend támad.

A hátsó oldalon haladnak tovább, ahol a földszinti ablaküvegeket pozdorjalapokkal helyettesítették. Itt-ott lepattogzott a vakolat.

– Nehéz úgy kísértetekre vadászni, ha az ember be sem jut hozzájuk. Kénytelenek leszünk feladni, ha csak nem találunk valakit, aki ki tudja nyitni nekünk az ajtót – jegyzi meg Ester, majd hirtelen megtorpan. – Hallod ezt? Nem egy kocsi hangja? Talán nem lenne jó, ha meglátnának minket. Elvégre ez magánterület.

Így hát rohanni kezdenek az erdő felé, és meg sem állnak, amíg ki nem érnek a főútra.

A fák közül figyelik a szerkesztőségi autót. És az autó mellett álló fickót, aki telefonon beszél.

Tulajdonképpen nincs ebben a helyzetben semmi különös. Ester átugorja az árkot, és megindul a férfi felé.

– Jó napot! – kiáltja oda neki már messziről. – Szeretné, hogy odébb álljak a kocsival?

Svala a választ azonban már nem hallja. Egy fa mögé bújva várja meg, míg a férfi eltűnik.

3. FEJEZET

– Még most sem értem, miért volt velem olyan barátságtalan – panaszolja Ester pár nappal később, miközben a különféle kísértetházak képei közt válogatnak. – Még csak egy fotót sem tudtunk lőni arról a kócerájról. Lehet, hogy vissza kéne mennünk.

Svala azonban másként látja a dolgokat. A „barátságtalan” nem a megfelelő szó a helyzet leírására.

Mind ez idáig mégsem szólt egy szót sem. Nem mintha felismerte volna az illetőt, de ez mit sem számít. Ugyanolyan fazon volt, mint Mostoha Peder, a korábbi, lúzer mostohaapja, aki nagy büszkén úgy járt-kelt, akár egy valódi gengszter.

Ha nem sértés már kihalt fajokhoz hasonlítani a magukfajtát, akkor Mostoha Peder barlanglakó ősember lehetett, ez a férfi pedig Neander-völgyi. Az a fajta, aki munkát ad az előbbinek. Vagyis „adott” – javítja ki magát Svala. Azt a rohadékot legalább elintézte, ami persze nem jelenti azt, hogy ne lenne belőlük több is. Svala listáján szerepelnek még nevek, a kiiktatási mód pontos megjelölése nélkül, és különféle módszerek is, nevek nélkül. Az illetők olyan személyek, akik közvetve vagy közvetlenül felelősek az anyja haláláért. Svala egyenes vonalakat húz a vonalzóval, az így keletkezett oszlopokba pedig x-eket rajzol. Az öt oszlopból azonban csupán kettő igazán lényeges: „Él” és „Halott”.

A Neander-völgyiek felett is uralkodnak más fajok: a majomemberek, a bőrdzsekisek, és a pecsétgyűrűsök. Mindezek felett pedig az öltönyösök. Azok, akiknek sikerült beilleszkedniük a társadalomba, sőt, a pénzük által felpattanniuk a jövőbe vezető ipari gyorsvonatra. Ők azok, akik mostanság nyilvános vitákat folytatnak, és újságoknak nyilatkoznak érdemeik fontosságáról. Nevezetesen arról, nehogy az őslakosok, a kisebbségek, a környezetvédők vagy egyéb esélyegyenlőségi harcosok útjába álljanak azoknak, akik tudják, merre halad a svéd fejlődés.

Ettől Svala agyában megfogan egy gondolat, és elmeséli Esternek, hogy Lisbeth Salandertől egy drónt kapott ajándékba, egy karácsonyi versike kíséretében:

„A nagynéni egy drónt vesz, kémkedni tán jó lesz.”

Svala állítása szerint a magasból készített képek állati jól néznek ki, Ester pedig ráharap a csalira, és érdeklődni kezd.

– Biztosan találok még cikkeket a szanatóriumról, amelyekből kiollózhatok ezt-azt – feleli. – Vagy felhívom Elinát.

– Elina Bångot?

– Bizony! A Magányos Mocsár Látnokát, ahogyan mostanság nevezi magát. Elég jól hangzó művésznév.

Ezúttal egy erdei autóúton hajtanak végig, pár kilométerrel nyugatra a háztól. A tervük az, hogy gyalog kerülik meg az épületet, majd felmásznak egy közeli hegyre.

– Őszintén remélem, hogy megéri a fáradságot. Ugye kipróbáltad már a drónt? – kérdi Ester, és lihegve megindul az emelkedőn.

És Svala ki is próbálta, de csak otthon, az udvaron. Bizonyos kérdésekre azonban muszáj válaszokat kapniuk, a cikknek pedig másnap már a nyomdában kell lennie. A hegyről zavartalan kilátás nyílik a házra, ez pedig szükséges ahhoz, hogy a drón követni tudja az utasításokat. Ha ugyanis elveszíti a nyomot, lezuhan.

Amúgy kedvezőnek mondható a helyzet. A nap utolsó sugarai aranykupolát vonnak a szanatórium tetejére, a sötét földre pedig szellemszerű árnyakat vetítenek. Svalának lenne mit mesélnie a holtak jelenlétéről, az energiájukról, amely sosem hagyja el az univerzumot, de inkább nem kezd bele. Ennyire jól azért nem ismerik egymást.

A drón a levegőbe emelkedik, és mint egy zümmögő rovar, megközelíti a célpontot.

Svala a távirányító segítségével egy gyors kört röpteti az épület körül, majd vissza a hegyre.

A holtak jelenléte egy dolog. De az élőké sokkal rosszabb.

Amikor Ester azt javasolja, merészkedjenek le a házhoz, Svala nemet mond. Az elhagyatott házakat nem figyelik kamerákkal, és nem szögelik be az ablakaikat, meg nem tesznek rácsot eléjük. Itt emberek vannak.

– Haza kell mennem. Megígértem, hogy megetetem a kutyákat. Mindkét nagybátyám házon kívül lesz ma este.

Visszaautóznak Gasskas felé, majd tovább, Björkavanig. Svala a kutyafuttatóhoz tart. Kallakot felviszi magával a szobába. Ő a legnagyobb és a legjámborabb. Odafekszik Svala lábai elé. Mivel egyedül van otthon, kiveszi a drón memóriakártyáját, és átteszi a számítógépre a képeket. Néhányat kiválaszt közülük, amelyek publikálhatónak tűnnek, majd beteszi őket a képszerkesztő programba.

A földön állva nem látszott, hogy az épületnek tetőablakai is vannak. A képélesség nem valami jó. Amikor azonban kinagyítja a fotókat, emberi alakok körvonalait veszi ki rajtuk.

Lecsukja a laptop fedelét, majd ott ül még egy darabig, és csak bámul kifelé az udvarra. Sok szempontból jó irányba változott az élete. Múlt ősz óta lakik a nagybátyjainál, abban a házban, amelyben Märta mama felnőtt. Az ő szobáját és az ő ágyát kapta meg Svala. Éjszakánként ki szokott járni, felnéz a csillagokra, a sarki fényre, a holdra és az udvar felett mozgó árnyakra. Ugyan nincs mitől félnie, de sok minden hiányzik neki.

Kezdetben vigaszt jelentett a számára, hogy ha kiáltott, Märta mama válaszolt. Mostanság már inkább fordítva megy. De Svala gyakran nem felel neki. Märta mamára gondolni olyan fájdalmas számára, hogy csak kisebb falatokban képes megemészteni az érzést. És még így is könnyen a torkán akad.

Későre jár már, de Ester még ébren van, és olyan hirtelen kapja fel a telefont, mintha már várt volna a hívására.

– Sajnos rossz minőségűek lettek a képek – mondja Svala. – Kénytelen leszel régebbi fotókat használni.

Közben hallja, hogy Ester gépel valamit. Kíváncsian érdeklődik, mit csinál.

– Ez kész őrület! A szanatórium a Mimer bányatársaság tulajdonában áll!

Svala rákérdez, kik ők.

Egy darabig még kattog a billentyűzet, mielőtt Ester válaszolna.

– A Sveagruv Rt. bányatársaság anyavállalata. Ők azok, akik engedélyt kaptak a próbafúrásra az új bányánál, de ha levegőbe repítjük a házat, talán füstbe megy a tervük is. Á, csak vicceltem. De azért érdekes, nem?

– Honnan szerezted ezt az információt? – firtatja Svala.

– Egy barátomtól, Antétól. A Luleåi Egyetemen tanul valami számtechkurzuson, és ördögi hacker. Apropó! Ugye ott leszel a holnapi megbeszélésen? És ne felejtsd otthon a transzparenst, mert szombaton szükségünk lesz rá! Ha van kedved, utána bedobhatunk egy pizzát. Támadt egy új ötletem, amit meg szeretnék beszélni veled. Nem igazán egyszerű, de… á, majd holnap visszatérünk rá. Aludj jól, kis virágszálam!

Kis virágszálam. Valami kellemes, meleg borzongás fut végig Svala testén.

– Te is! – feleli.

4. FEJEZET

Megbeszélés Petránál 18 órakor. Mindenki jöjjön el!

Ez az üzenet jelent meg a chatcsoportban. Semmi értelme, hogy ő érjen haza elsőként. Inkább leül a gasskasi könyvtár egyik eldugott sarkában, előveszi a jegyzetfüzetét, és átolvassa a legutóbbi szövegét. Először csupán különálló szavak buktak ki belőle, melyek idővel sorokká és végül versekké alakultak. Most azonban már egész mondatokban jönnek, és történetekké állnak össze. Mindegyiknek van címe is. De még senki nem olvasta őket. És feltehetőleg nem is fogja. Amit leír, amolyan biztosítékféleségnek tekinti. Ezek a szövegek az életről tanúskodnak.

Negyed hétig várnak. Addig teázgatnak, és kekszet ropogtatnak hozzá. A szokásos csapathoz csatlakozik még három új tag. Ester Södergrannak azonban se híre, se hamva. Svala ránéz a mobiljára, de nincs új üzenete.

– Felhívná valaki? – kéri Petra, majd újratölti a teáskancsót. De mivel Ester nem veszi fel, belevágnak a megbeszélésbe.

– Amint látjátok, erősítést kaptunk. Simonnal és Levivel még csupán a kávészünetben nyílt alkalmatok összefutni, úgyhogy mutatkozzatok be, fiúk!

Levi Grundström köszönti őket, és csak annyit mond magáról, hogy ő mindössze egy öregúr, aki nagyra tartja újdonsült kollégái munkáját. Amelyhez talán ő is hozzá tud tenni valamennyit. Hogy pontosan mit, az ezúttal nem derül ki, mert még mielőtt befejezhetné a mondandóját, feláll a másik férfi, körülnéz, mintha egyesével próbálna valamennyiükre hatást gyakorolni, majd Svalához érve megáll.

– Szóval a nevem Simon, és tavaly költöztem haza, hogy energiatechnológiát tanuljak Luleåban. Ezt a képzést remek lehetőségnek tartom arra, hogy általa bejuthassak az ipari világ szívébe. Remélem, hasznát veszitek a tudásomnak. A személyes véleményem az, hogy ellenállást kell tanúsítanunk a kapitalisták természetkárosító fellépéseivel szemben. Akár fizikai ellenállást is, ha a szükség úgy hozza.

Amikor befejezte, leül. Körülötte spontán tapsvihar kerekedik. Újra töltenek a teából, és Svala meg tudja érteni Petrát és a többieket. Csodálattal nézi a férfi barna hajtincseit. Nemcsak jóképű, de pozitív kisugárzása is van. Természetes vezetői stílussal rendelkezik, amely óvodásokból igazgatótanáccsá változtatta a szerkesztőség tagjait. Amikor Simon pillantása ismét összetalálkozik Svaláéval, a lány nem kapja el róla a tekintetét. Rokon lelket vél felfedezni a férfiban.

– Az első napirendi pont a hétvégi demonstráció – folytatja Petra. – Ahogy előző alkalommal már megbeszéltük, ezúttal nem lesz elég annyi, hogy egy fához kötözzük magunkat, és transzparenseket aggatunk fel rá. Mert arra már az újságírók sem vonulnak ki. Még mi magunk sem.

– Mondhatok valamit? – kérdi Simon a szavába vágva.

Ám ezúttal ülve marad.

– Tudom, remek munkát végeztetek az új bánya ügyében. A tiltakozásotokkal sikerült felhívnotok a figyelmet Lappföldre és a rénszarvastartásra. A csatát még nem vesztettük el, de azt javaslom, fókuszáljunk inkább a régi gasskasi bányára, még a fúrások megkezdése előtt.

– A Lyukra? – kérdi egyikük.

– Igen. Ott zajlanak az események. Rengeteg kiaknázatlan energiaforrás rejlik ugyanis mind a hegyekben, mind pedig alattuk, a földben. Ha az a terv, hogy újból megnyitják a bányát, valóban van mi ellen tiltakoznunk. Környezetvédelmi szempontból az egész környék egy ketyegő bomba, amely bármikor felrobbanhat.

– Egyetértek! – vágja rá Levi Grundström. – Elég már az őrültségekből! A gasskasi bányát inkább még jobban be kellene temetni, ahelyett, hogy újabb fúrásokkal csak rontanának a helyzeten.

Svala csak hallgatja őket, és magában tűnődik a válaszokon. De valamennyien jóval idősebbek nála, és régebb óta vannak az újságnál. Ő meg még csak egy szárnypróbálgató madárfióka.

– És az nem lenne jó, ha a már meglevő forrásokat aknáznák ki? Mármint ahelyett, hogy újabb bányákat nyitnának meg? – kérdezi végül, a padlóra meredve.

Simon úgy néz rá, akár egy szülő a naiv gyermekére.

– Joggal merülhet fel ez a kérdés, ám a régi bányáknak is új infrastruktúrára van szükségük. Hiszen valamennyien arra ébredtünk, hogy a levegőbe repült egy híd! Híd nélkül pedig nem lehet vasúton ércet szállítani. Így aztán kénytelenek lesznek a közutakat használni. Ehhez pedig több és jobb minőségű útra van szükség. Amint a megfelelő infrastruktúra kiépül, rögtön szabaddá válik az út még több bánya megnyitásához. Más szóval a Lyuk nem a vég, csupán a kezdet. Vagy szerintetek nem így van? Zseniális húzás felrobbantani a hidat, nem igaz?

A helyiségben csend támadt.

A csapat kilenc tagja, Simont kivéve, egymásra néz. Vajon ő tette?

– Mit javasolsz? – tudakolja Petra.

– Talán kissé szélsőségesen hangzik, de gondoljatok bele! Tulajdonképpen felrobbanthatnánk bármit, ami közvetlenül vagy közvetve fenyegetést jelent a klímára, a természetre vagy ránk, emberekre. Ám efféle támadások ritkán történnek. Senki nem vállalna ekkora kockázatot. Vegyük például a skellefteåi akkumulátorgyárat. Ti komolyan elhiszitek, hogy szemmel tartanak minden apró részfeladatot ellátó gyári munkást vagy az építőipari, elektronikai dolgozókat, netán a hivatalnokokat, akik ki-be járkálnak oda? Az a hely tele van vállalkozókkal és hasonlókkal, akik folyton lecserélik a munkaerőt.

– Úgy érted, robbantsuk fel az akkumulátorgyárat? – érdeklődik Petra.

De Simon nem így érti. Legalábbis most még nem.

Dühösen néz Petrára.

– Én is úgy gondolom – folytatja a nő –, hogy többet is tehetnénk a jelenlegi erőfeszítéseinknél, de semmiféle robbantásban nem szeretnék részt venni. Ártatlan emberek halhatnak meg így. Azért nem mi vagyunk a Baader-Meinhof csoport.

A megbeszélés végeztével szétszóródnak az utcán.

Svala és Levi Grundström ugyanabba az irányba indul. A férfi dülöngélve jár. Úgy tűnik, mintha fájna valamije. Svala belekarol.

– Ezek a nyavalyás jégfoltok – jegyzi meg. – Pedig már május van.

Mögöttük megy Simon, aki később csatlakozik hozzájuk. Megkérdi Svalát, hazafelé tart-e. Levi úgyis a másik irányban lakik.

– Elvihetlek – ajánlkozik Simon. Na persze, ki tudja, hova, gondolja Svala, de hangosan csak annyit válaszol, jó lesz neki gyalog is. Még egyszer körül akar nézni, hátha megtalálja Estert. Biztos a pizzázásról is megfeledkezett.

– Na, ugorj be! – erősködik Simon, és a Björkavan felé hajt, amely a Björkberget nevű hegy mögötti területet takarja, azt a részt, ahol a folyómeder bemélyed a vízesés előtt.

Az autó ablakánál fenyőillat árad. A bőrülések hidegek. A férfi bekapcsolja a rádiót. Elsuhan mellettük a táj, végtelenül és elmosódottan.

– Honnan tudod, hol lakom? – kérdi a lány a biztonság kedvéért.

– Elég sok mindent tudok – feleli Simon, és rákacsint. – De a tréfát félretéve, megkérdeztem Petrát.

Majd rákanyarodik a házhoz vezető felhajtóra. Az udvart megvilágítja a hold. A konyhában ég a villany. Svala a kocsiajtó kilincsére teszi a kezét.

Kallak ugat, a szuka pedig vonyít.

Svala megköszöni a fuvart, és már menne.

– Van benned valami különleges – szólal meg a férfi.

A lány nem tudja, mit feleljen.

– Bár fiatal vagy még, mégis olyan felnőttes. Hány éves vagy? Tizenhat? Tizenhét?

– Tizennégy, nemsokára – feleli Svala, és feltekeri a rádió hangerejét.

– Mi az a Baader-Meinhof csoport? – kérdi.

– Egy német, radikális baloldali szervezet, amelynek tagjai készek voltak feláldozni önmagukat és másokat is a meggyőződésükért. Tulajdonképpen egy kicsit mi is ilyenek vagyunk, te meg én. Vagy te talán szívesebben ölelgetsz fákat, és lobogtatsz zászlókat?

Simon Svala kezére teszi a kezét. A lány nem tudja, visszahúzza-e. Hátha akkor lemarad valamiről.

– Mindenesetre szombaton találkozunk – teszi hozzá a férfi. – Rajtam kívül másnak is van kocsija?

– Nekem is van! – vágja rá hirtelen Svala.

A szűrt fényben Svala képtelen megállapítani, mire gondolhat Simon. Alighanem nevetségesnek találja őt. Egy kiskamasznak, aki be akar vágódni egy felnőtt férfinál.

– Az jó – feleli Simon. – Még jól jöhet. Holnap hívlak.

Svala egyik nagybátyja feltálalja az ételt, majd megkérdi, hol járt a lány.

Svala megeszi a felmelegített húsos krumpligombócot, és nagyjából elmesél mindent, úgy, ahogy történt.

A nagybátyja arra kéri, szóljon, ha bármi van. Azután afelől érdeklődik, ki vitte haza Svalát.

Ő. Simon, gondolja Svala, és leoltja a lámpát. Maga előtt látja a férfit. Ahogy gesztikulál beszéd közben. És ahogy ránéz, miközben a haja a homlokába hull.

Felkapcsolja a villanyt, és befejezi a szöveget, amelyet írt. Majd összehajtja a papírlapot, és belegyömöszöli a majom testébe, amely az ő saját, plüss-széfje.

Holnap hívlak.

5. FEJEZET

Ha van bármi, ami enyhíthet Kurt Vikström nyolcvanegy életévén, az alighanem az a tény, hogy a nyárelő legalább hozott egy kis meleget. A tél hosszú volt, és ádáz. Kis híján megfagyott.

Most sikerült aludnia valamennyit. Kinyitja az autó ajtaját, és lassan kikecmereg az ülésből. A fájdalom ide-oda vándorol a testében. Most épp a jobb lába hasogat leginkább.

De pár óra múlva már élvezheti is a napi meleg ételt. A lakott terület felé veszi az irányt az autóval, megáll az OKQ8 benzinkút mosdójánál, majd leparkol a Stadshotellet, avagy röviden a Statt nevű szállodánál.

Máris érezni az ősz közeledtét, bár még alig múlt el a tél.

„Lecsökkentjük az üzemanyagadót, egészen addig, amíg a hétköznapi emberek is megengedhetik maguknak, hogy autóval menjenek a munkahelyükre. A klímaváltozás csupán egy szociáldemokrata mítosz. Nyugdíjas polgáraink is megérdemlik legalább ugyanazt az életszínvonalat, amelyet az elítéltek és a bevándorlók. A svédek ellátásának minősége fontosabb számunkra, mint a menekülteknek nyújtott segély.”

A hazafias érzelműek tapsolnak, Kurt pedig káromkodik.

– Kibaszott neonácik – motyogja maga elé, és megbotlik. Bottal kellene járnia. Sőt, talán inkább rollátorral.

A szokásos körút a sétálóutca egyik szemetesétől a másikig a megszokottnál ezúttal lassabban megy, a fogás pedig meglehetősen sovány. Nyolc italosdoboz és két félliteres üdítősflakon még senkit nem tett gazdaggá. Sem a kocsit nem lehet feltankolni belőle, sem az ő gyomrát megtölteni, de Kurt sosem így gondolkodik.

Gurulós bőröndjébe pakolja a mások által szemétnek tartott dolgokat. Az ő szemében azonban ezek kincsek, amelyeket gondosan helyez el a táskájában. Addig töltögeti bele a tárgyakat, míg el nem éri a célját, azután ideje visszaindulni az autóhoz.

A tilosban parkolásért járó büntetőcédulát a kesztyűtartóba teszi, a többi „irat” mellé. A kincseket pedig egy nejlonszatyorba tömi, és a többi tetejére pakolja, amelyekkel tele már a csomagtartó és az ülések is. Leszámítva azt a kis mélyedést a sofőrülésen, amely elég ahhoz, hogy bepréselje magát.

Egy átlagos napon Kurt háromszor fordul a központ és a bezárt szemétlerakó közt, ahol mostanság lakik. De ma nem. Ma fáradt. Beesteledik, de az éjszaka sosem jön el. Az elmúlt fél évben a nap alig mozdult el valamicskét a horizonton. Kemény idők. Alig nyugszik le, máris odafent ragyog ismét.

Kurt talán elszundított egy kicsit abban a kellemes melegben, amelyet a kukacok és baktériumok termelnek, miközben átrágják magukat a szatyrok tartalmán. Egy autó hangja azonban, amely felfelé közeleg az emelkedőn, hirtelen felébreszti.

Egy személyzeti épület mögött parkol, amely valaha irodaként szolgált. Az irodában pedig egy művezető dolgozott. De mindez már rég történt. Kurt Vikström számára azonban mintha tegnap lett volna.

Kurthoz hasonlóan az autója is leharcolt, látott már jobb napokat is. Beleolvad a többi szemét közé, amelyeket a lakosság a tiltó táblák ellenére idehord. A férfi gyorsan lenyomja az első ajtók lezáró gombját, majd lecsúszik az ülésen, amennyire csak tud, és pár szatyrot a fejére húz.

– Jó kis verda! – szól egy ifjú hang, önbizalommal teli, majd belerúg a karosszériába, és megrángatja az egyik ajtót.

– Hagyd már a picsába azt a roncsot! Szedjük ki a csajt, aztán lépjünk le!

– Előtte azért hadd szórakozzak már egy kicsit!

Előtte? Kurtot a szívroham kerülgeti, miközben odalent bujkál, amennyire tud.

– Csak beszélgetni akarunk veled – magyarázza az egyik, amikor a lány ellenáll.

Röhögnek. Jól érzik magukat, elvégre péntek van. Csak egy kicsit a frászt akarják hozni rá. A rémült csajok a legfinomabbak, vita nélkül beleegyeznek bármibe. A csaj nem balhézik. Engedelmesen követi őket, bár a lábait a földön vonszolja a két erős ifjú, akik a testét a levegőben tartják.

Kurt arra gondol, talán meg kellene állítania őket, bármit is csinálnak. Felelősségteljesen cselekedhetne. Visszapörgethetné az időt, és igazságot szolgáltathatna. Mégsem tesz semmit. Szokása szerint. Ahogy felemeli az egyik szatyrot, látja, hogy távolodnak. Felnyújtózik, hogy lássa, hová tartanak. A hulladékmegsemmisítőnél besüpped a talaj, a nyílásához körben kerítést emeltek.

Kurt látja a srácok hátát és a lányt is, akit a hasadék szélére löknek.

A kocsiban fogy a levegő. Kurt az ablakemelő után tapogatózik, és leereszti azt egy centiméternyire.

Most ismét hallja a hangokat. Már nem úgy érzi, mintha vasmarok szorítaná a szívét, hanem mintha kést akarnának megmártani benne. Inkább visszahúzza a szatyrokat a fejére, és eltűnik a saját világában. Valaha igazi férfi volt. Volt családja és egy háza is. De azután jött a tűz. Még most is érzi a füst szagát, a forróságot, látja a lángokat. Próbál feljutni az emeletre, miközben hallja a sikolyokat. Majd visszakiált, hogy ugorjanak le. Ő maga pedig hátrálni kezd, ki a teraszajtón át. Azután felállít egy létrát. A lángok helyiségről helyiségre terjednek, az ablaküvegek betörnek. Egy ugráló gyereket lát. Isten adja, hogy az ő fia legyen!

Amikor Kurt felébred, világos van. Először meg sem találja az ajtózárat, és pánikba esik. Szanaszét dobálja maga körül a szatyrokat, majd feltépi az ajtót, és kizuhan a földre.

Tiszta a levegő. Életben van. Lélegzik. Csak a húgyhólyagja feszít. Előrekúszik az első kerékhez, és lassan felegyenesedik.

Vajon attól reszket, amit álmában látott? Nem biztos benne.

Megindul a nyílás felé. Valami a kerítéshez vonzza. Kurt Vikström már nem bízhat többé a testében, az emlékezetével azonban általában nincs gond. Látott valamit. Szinte bizonyos ebben, de most már igazán vizelnie kell. Lehúzza a sliccét, és követi a sugarat lefelé, a gödör éles szélén.

Odalent, a gödör mélyén. Ott fekszik a hasán a test, mintha a tavasz első virágait szagolgatná.

De a sötétség ismét a férfi nyomában van. Begörcsöl a lába, amikor megpróbál visszarohanni a kocsihoz. Kénytelen megállni, hogy kapjon levegőt. Lehet, hogy még itt vannak, hogy épp visszafelé tartanak, és meglátták őt. A gondolatok azonban elterelik a figyelmét a rémületről, a pánik érzéséről. Ő egy szemtanú. És a szemtanúkat el kell tenni láb alól. El kell tűnnie innen! És erre megindulnak a könnyei. A képek még most is élesen élnek az elméjében. A bűntudat és a gyávaság, a saját felelőssége mások haláláért. Az a lány a hulladékmegsemmisítőben, a gyerek az égő házban, ő maga pedig a kívülálló, aki mindig biztonságban van.

Az autó üresben gurul lefelé a lejtőn, az autóút felé.

Közvetlenül a Gasskasba vezető lehajtó előtt kifogy a benzin. A járgány az út széléig hátralévő utolsó métereket már döcögve teszi meg.

Levegőre van szüksége.

Egy segítőkész ember lefékez mellette, és megkérdi, mit tehetne érte. Átkarolja Kurt hátát, majd amikor megérzi a belőle áradó szagot, elkapja onnan a karját.

– Farkasok járnak a szeméttelepen – suttogja Kurt Vikström, azután elveszíti az eszméletét.

6. FEJEZET

Van valami felszabadító érzés abban, amikor az ember csak beugrik a járőrkocsiba, és megindul az úti cél felé, amely talán hasonlít az összes előzőre, mégis mindig más. A nap már magasan jár az égen. A parkolóban állnak. Amikor felnéznek, az erős tavaszi napfény megvilágítja az irodai levegőtől sápadt arcukat.

A világot közben háborúk, természeti katasztrófák és a Svéd Demokraták pusztítják, ebben a pillanatban azonban az élet tökéletesnek látszik.

– Talán indulnunk kellene – állapítja meg Birna Guðmundurdottir. – Le merném fogadni, hogy Faste már ott áll a kezében egy gukkerrel, és minket bámul.

Ez a Faste pedig nem más, mint Hans Faste, a Súlyos Bűncselekmények Osztályának vezetője. Bár Lisbeth Salander minden bizonnyal egész másként mutatná be.

– Hadd csinálja! Csak még két percet adj! – válaszolja Jessica Harnesk, majd leengedi a vállát, és hagyja, hogy a nap lágy sugarai felmelegítsék fájó izmait.

Csingiling. A francba! Nem halkította le a mobilját, és az ismét bejelez. Még mielőtt bepattanna a kocsiba, előkap egy Ipren tablettát a mellényzsebéből, és a nyálával nyeli le. Még egy hét ezen a szaros munkahelyen, aztán betelt a pohár.

– És hová lesz a mai fuvar? – tudakolja, bár maga is hallotta Faste monoton hangját a reggeli megbeszélésen. Egyetlen nap sem telik el anélkül, hogy a felmondását fontolgatná. De azért dolgoznak ott Birnához hasonló kollégák is, és a jövőjére is gondolnia kell.

Egyszer annak a kibaszott Fasténak is csak nyugdíjba kell vonulnia! Vagy egyszerűen fel is dobhatná a bakancsát. Ő aztán biztos nem siratná, még csak nem is tenne úgy, mintha. Ekkor azonban a szolgálati rádió recsegése szakítja félbe a gondolatait.

– Egyes Svartlutennek – válaszol Birna, és a kijelzőn nyomogat valamit. – Virkesvägen 7b. Egy bizonyos Ivar Erikssontól érkezett bejelentés a szomszédjából hallott különös hangokra.

Birna felhívja a férfit.

– Jó napot – szól bele, majd, miután az illető válaszolt, megkérdezi, hogy mi történt.

– Semmi különös. Bizonyára rosszul hallottam.

Birna erre megkérdi, mit hallott, ám a férfi nem felel.

– Halló! – mondja a nő kétszer is, de Ivar Eriksson már letette a telefont.

Lekanyarodnak az Industrigatanról a Virkesvägenre. Birna oldalról Jessicára les.

– Anyukád nem itt lakik valahol? – kérdi.

– De. Vagy legalábbis itt lakott. Már biztos elköltözött. Úgy emlékszem, írt erről valamit pár évvel ezelőtt.

– Ha akarod, meglátogathatjuk – javasolja Birna.

– Már miért akarnám? – feleli a társa, és leparkol a 7b számú kapu előtt. – Vagy ugorjunk át Izlandra, és keressük fel a te anyukádat is?

Azután csak bámulnak egymásra, majd becsengetnek Ivar Erikssonhoz. Végül átmennek a 7a-ba, és oda csengetnek be. Pontosabban nem átmennek, hanem átmásznak azon a temérdek szirszaron, amit az ajtó előtt felhalmozott valaki. Egy konyhaasztal darabjain, egy késsel szétszabdalt fotelon, kartondobozokon és más egyéb szemeteken, amelyeket a házból vonszoltak ki, majd autógumikkal és szemeteszsákokkal tűzdelték meg, hogy végső pompájában díszeleghessenek.

A szomszédok ajtóival szemben, amelyeket már vagy lecseréltek, vagy legalábbis átfestettek, a 7a bejárata egy eredeti, bár ferde ajtó, amely keményen ellenáll az időjárásnak, és jó hangszigetelő is.

– Te büdös kurva, agyonütlek! – üvölti bentről valaki, mire egy másik hang így válaszol:

– Azt próbáld meg, te impotens faszfej!

Birna megrántja a beszorult ajtót. Amikor egy kis rés keletkezik az egyik sarkánál, mindketten megragadják, úgy rángatják tovább.

A hangok a ház egy távolabbi helyiségéből jönnek, és hiába hellóznak, meg kiáltják, hogy „Itt a rendőrség!”, a vita változatlan hangerővel zajlik tovább.

A két rendőr képtelen megállapítani, milyen hangokat hallanak. Valaki a másik fejét veri épp a falba, vagy tárgyakat hajigál hozzá? De egyik sem lenne épp szokatlan. Az alkoholos befolyásoltság alatt álló felek összetűzései a rutinmelók közé tartoznak. Főleg a maihoz hasonló pénteki napokon, fizetés után.

A Virkesvägen és a Timmervägen sarkán álló ikerházat a hetvenes évek elején építették, ugyanolyan beosztással. Egy kisebb előszobával, két hálószobával és egy fürdőszobával, amelyeket egy hosszú folyosó köt össze egymással. Na és a konyhával, a mosókonyhával, valamint a nappalival, amelyet egy bárpult választ el a lakás többi részétől. A kijáratuk egy kertbe vezet, kilátással a cellulózgyárra.

Ha valakinek mégis sikerülne megfeledkeznie a svartluteni épületek valódi céljáról – amely nem más, mint a gyárhoz való közelségük –, amint ablakot nyit, azonnal eszébe jut. A környéket elárasztó bűz ugyanis a rothadó hal szagára emlékeztet. Főleg, amikor nyugatról fúj a szél.

„Ilyen a pénz szaga.” Nem ezt szokta mondani az a seggfej Göran, akivel Jessica anyja összebútorozott? Az anyja meg Jessicának ezt: „Itt a vendégszoba, igazán itt alhatnál valamikor. Ha szeretnéd, ültethetnénk valami növényt. Mondjuk, epret. Azt szereted.”

Jessica ugyan ki nem állhatja az epret, sőt, olyan szinten allergiás rá, hogy egyszer a sürgősségi osztályon kötött ki, amikor az anyja epret csempészett a születésnapi tortájába.

A 7a jelű házban még mindig az eredeti tapéta díszeleg, zöld, rózsaszín és sárga násfamintákkal, a földön pedig sötétbarna padlószőnyeg. Egy ingatlanügynök erre azt mondaná: „eredeti állapotában, annak minden báját megőrizve”.

A két rendőrnő követi a hangokat, ruhakupacok és szemeteszsákok közt lavírozva, amelyek sosem jutottak el a kukáig.

Birna benyit az egyik hálószobába, majd a következőbe, ám ugyanolyan gyorsan be is csapja az ajtót.

– A rohadt életbe, ezt a bűzt! Idebent megdöglött valami. Majd később vigyük ki.

Pont olyan büdös van, mint amikor Jessica először találkozott Görannal, aki azt szokta mondani: „Ebben a házban én döntök, csak hogy tudd!”

Először a sarokkanapét látják meg, és valakit, aki benne fekszik. Azután azt, hogy a férfi felegyenesedik, majd kisvártatva a nőt is, aki a falnak dőlve áll. Arcán vér folyik végig. A két szeme csupán keskeny rés összevissza vert arcán, de a szája még most is jár.

– Na mi lesz? Üss agyon, te senkiházi szaralak! Vagy még erre se vagy képes?

A férfi valamit tart a kezében. Egy szerszámot. Jessicának nem jut eszébe a neve, de ez most mindegy is. Amint a férfi támadásra emeli a kezét, ő oldalról rávetődik. A szerszám erre irányt vált, és a nő feje helyett egyenesen kiszáguld az ablakon. A fickó most már nem csupán dühös, de konkrétan tajtékzik. Félrelöki Jessicát, akit félig-meddig sikerül térden rúgnia, és máris talpra áll. Bár részeg, mint a disznó, mégis gyors, akár a villám. Hirtelen megragad egy fém hamutartót, amely még tele van füstölgő csikkekkel, végigsöpör vele maga előtt mindenen, ami csak az útjába kerül: lámpákon, cserepes virágokon, festményeken, majd végül azt is eléri, aki nyilvánvalóan a célpontja volt. A nő már nem visít, csak röhög. Mint egy elmebeteg, úgy vihorászik.

– Tegye azt le, vagy lövök! – kiált a férfira Birna, mire az megtorpan, mintha most venné csak észre, hogy a rendőrnő is ott van. – Tegye le! – kiáltja Birna másodszor is, mire a hamutartó nagy csattanással a padlón landol.

A férfi hátrafordul, és feltartja a két kezét, mintha megadná magát, a tekintete azonban egész mást sugall. Már mosolyog. Úgy néz körül, mintha elismerést várna mindezért a pusztításért. A szeméből ez olvasható ki: „Én érinthetetlen vagyok. Ebben a házban én döntök.” Majd egyet lép előre, azután még egyet.

– Álljon meg! – üvölt rá Birna, de a férfi máris olyan közel került hozzá, hogy még a lehelete bűzét is érzi.

– Mögötted! – figyelmezteti Jessica, de már túl későn.

A kanapén fekvő test felemelkedik, és megragadja Birna karját. A nő elejti a fegyvert, de legalább sikerül berúgnia azt az ágy alá.

Jessica a pillanat törtrésze alatt hozza meg a döntését. Az első lövés hangja kis híján átszakítja a dobhártyájukat, és végigfut az egész testükön. Azután még egyszer meghúzza a ravaszt.

A test visszazuhan a kanapéra, és hány. A másik pedig magzati pózba gömbölyödik. A rendőr megbilincseli a tetteseket. A rádión recsegve szólnak a hangok. Egy mentőautó már úton van, akárcsak a rendőrök kollégái, és minden bizonnyal hamarosan a média is követi őket.

Ekkor azonban nyüszögő hangok törik meg a csendet.

– Gyerekek is vannak a házban? – tudakolja Birna. Gumikesztyűt húz, és megvizsgálja a vérző nőt, aki legalább már abbahagyta a vihogást. Most csak a fejét rázza.

Jessica párszor behajlítja a nő lábát, hogy lássa, meg tud-e állni rajta. A plafonba lőtt lyukból fűrészpor potyog lefelé. Átlép a férfi kanapén heverő testén, amely már nem ad ki hangot. Talán el is aludt közben.

Amikor befejezte, Göran is mindig elaludt. Többnyire úgy, hogy Jessica anyjának vére száradt az öklére.

– Ha nem fájna olyan piszkosul a lábam, a beleidet is kirugdosnám – jegyzi meg undorral, majd megindul kifelé.

Időnként hallja a hangot, máskor nem. A mosókonyhába vezető ajtó mögött azonban erősödik.

– Szerintem egy kutya – mondja, és résnyire kinyitja az ajtót. A helyiségben sötét van, csupán az ablakkeret és a ráterített pléd között egy kis résen át jön be némi fény.

A szeme könnybe lábad a húgy- és szarszagtól.

És annak az állatnak a látványától, amely még a fejét is alig bírja felemelni.

Bár nem kellene, mégis felé nyújtja a kezét.

– Jól van – simogatja meg a kutyakölyök ragacsos fülét. – Kiviszünk innen.

A nőt elviszi a mentő, a másik kettőt meg a rendőrautó.

Amikor Jessica és Birna már kifelé tart a területről, szembetalálkoznak a Gaskass szerkesztőségi járművével.

– Na, mégsem minden újságíró semmirekellő – reagál Jessica, amikor Birna elfintorodik, és belecsíp a nő combjába. – Hallottál valamit azóta arról a… hogy is hívták? Blomkvistről? Mikael Blomkvist, ugye, így hívták?

– Jaj, hagyjál már, semmi se volt köztünk!

– Én nem is állítottam ilyesmit.

– Akkor meg ne faggass! – A férfi neve azután csak úgy lóg a levegőben. Mint mindig, valahányszor szóba kerül. Jött és ment. Mert ő már csak ilyen.

Lehúzott ablakok mellett hajtanak az állatorvoshoz. A kiskutya elviselhetetlen bűzt áraszt. Jessica becsavarta egy plédbe, és a jószág most csendben fekszik az ölében. Remélhetőleg csak alszik. De lehet, hogy már nem is él.

– Rohadékok! – dühöng. – Az hagyján, hogy egymást ölik, de egy kiskutyával így bánni?

Birna Jessica karjára teszi a kezét, mintegy védőkorlátként a képek, hangok és szagok ellen. Eltart majd egy darabig, mire túlteszik magukat az eseményeken, a főnöküket is beleértve.

Hans Faste már kereste őket telefonon. Birna akkor azt mondta neki, sajnos épp nem tudnak beszélni, ezért a férfi azóta is újra meg újra hívogatja őket. Még alig sikerül a zuhany alatt lemosniuk magukról a vért és a végtermékeket és tiszta ruhát ölteniük, a főnök máris ott áll az irodájukban, és friss jelentést kér.

– Kivonultunk egy bejelentésre. A lakásban veszekedés fogadott, vészhelyzet állt fenn, egy férfi egy fegyverként használt tárggyal fenyegetőzött és csapkodott, mire Birna pisztolyt rántott, és figyelmeztette őt, ám az egyik személy váratlanul hátulról rátámadt, és kiverte a kezéből a pisztolyt – összegzi a történteket Jessica.

– Kiverte a kezedből? – méregeti Birnát Faste. – Hát te nem két marokra fogod a pisztolyodat?

– Ööö… de igen, úgy szoktam, csak megijesztett az az illető hátulról.

– És ki volt az?

– Aki a kanapén feküdt.

– Tehát úgy rád ijesztett, hogy eldobtad a fegyveredet?

– Igen, de még sikerült berúgnom a kanapé alá.

– Na igen, ezt ügyesen tetted.

A férfi hangjából szokás szerint kiérződik némi gúny, mintha máris megbizonyosodott volna afelől, hogy a két kolléga rosszul kezelte a helyzetet. Addig próbálja csűrni-csavarni a szavakat, amíg meg nem találja a gyenge pontjukat. A világon nem lenne nála boldogabb ember, ha rájönne, hogy szolgálati vétséget követtek el.

– Birna helyesen cselekedett – magyarázza Jessica, mire Faste ismét rászegezi a tekintetét. – Jómagam pedig olyan súlyosnak ítéltem meg a helyzetet, hogy fegyvert rántottam, és kétszer belelőttem a plafonba – teszi hozzá.

– Egyszer nem lett volna elég? És mitől voltál olyan biztos benne, hogy senki nem tartózkodik az emeleten?

– Onnan, hogy az egy egyszintes ház – vágja rá a nő.

Így dobálóznak tovább a szavakkal, míg végül Faste ígéretet tesz az ügyben történő további vizsgálatra.

– Remek – jegyzi meg Jessica. – Ez esetben talán elmondhatjuk a történteket egy független szakértőnek is.

Faste megkerüli az íróasztalt, belelapozgat a papírokba, majd előrehajol, és közelebbről is megszemlél egy fotót, amely Birna macskájáról, Sturéről készült, aztán megáll az ablak előtt, és lebámul a folyóra.

– Csakhogy éppenséggel az a helyzet – folytatja Faste –, hogy értesüléseim szerint te megfenyegettél egy kiszolgáltatott helyzetben levő személyt.

– Hogyan? – döbben meg Jessica. – Ezt meg hogy érted?

– Megfenyegetted, hogy a „beleit is kirugdosod” – feleli a főnöke, és Jessica látja rajta, hogy élvezi a helyzetet.

A férfi hátratett kézzel elégedetten állapítja meg, hogy odalent, a parti sétány mentén már nyílnak a sárga nárciszok, ahogyan azt is, hogy a hatalom az ő kezében van. Biztathatta vagy sajnálhatta volna őket, vagy legalább némi együttérzést mutathatott volna feléjük, de nem. Sőt, most már dudorászik is. Valami könnyed dallamot. Azután visszafordul feléjük, és így szól:

– Mint mondtam, kivizsgáljuk az ügyet, és majd kiderül, mi is történt pontosan ma reggel. Úgyhogy azt tanácsolom, ne hagyjatok ki egyetlen apró részletet sem, mert úgyis megtudom.

Azután elmegy, Birna pedig kitárja az ablakot, hogy kiengedje a vén szivar szagát.

– Csak a háziasszonyok és a pszichopaták szoktak dudorászni – jegyzi meg. – Szerinted ő melyik csapatot erősíti?

– Én ezt már nem bírom tovább – sóhajt fel Jessica. – Felmondok.

– Akkor tényleg ő fog győzni.

Jessica tudja, hogy igaza van, de akkor is. Korábban a munkája jelentette számára az életet. Ott jutott igazán levegőhöz. De aztán bekúszott a képbe Faste, és már nem is tudja, az e a rosszabb, hogy a gyerekei apja őrült sms-eket küldözget neki, vagy az, hogy ez az ember lett a főnöke.

Cseng a telefon, de egyikük sem tesz erőfeszítést, hogy felvegye.

– Gyere! – szól Birna. – Faste mondhat, amit akar. Leugrunk a Stattba, és megnézzük, megnyitották-e már a teraszt. Viszem a laptopomat is, azon megírhatjuk a jelentést.

– Indulj csak el, én is jövök mindjárt! – feleli Jessica, és felveszi a telefont.

7. FEJEZET

Egy autó áll az út szélén. Egy férfi pedig segítségre szorul. A mentők épp az imént indultak el érte. A hívó fél úgy véli, nincs ok az aggodalomra.

– Akkor meg miért a rendőrséget hívja? – ripakodik rá Jessica a harminchét éves férfira, Fredrik Bergre, aki erre megköszörüli a torkát.

– Az az ember, Kurt, tudja, aki italosdobozokat gyűjt… mindegy. Szóval elájult, amikor odaértem hozzá, de aztán magához tért. Többször is azt ismételgette, farkasokat látott a régi szemétlerakónál. Én meg gondoltam, nem árt, ha tudnak róla. A lappok – vagyis számik – nemigen szoktak tévedni, ha vadállatokról van szó.

Jessica Harnesk magában sóhajt egyet. Nem esne rosszul egy sör. Ám ha tényleg farkasok tanyáznak a lakott terület közelében, nincs ok az ünneplésre. Megköszöni hát Fredriknek a tájékoztatást.

Ezúttal Birna áll a sarokban, az ablaknál, és néz le a folyóra.

– Ha te azt tudnád, milyen kevés napfényt láttam életemben! Nekem csak a hamufelhők és a vulkánkitörések jutottak.

Erről Jessicának eszébe jut, még mindig milyen keveset tud izlandi kollégájáról, pedig már évek óta együtt dolgoznak. És mindig megpróbálnak beszélgetni. Eljárnak együtt étterembe. Megnéznek egy filmet, miután a gyerekek elaludtak. Jól kijönnek egymással, a beszélgetéseik során azonban mindig a munkánál kötnek ki.

– Csak még két perc!

Jessica addig elolvassa a kéretlen sms-eit és azokat az e-maileket, amelyekre már rég válaszolnia kellett volna, meg lehallgatja az üzenetrögzítőjét, amelyen olyan emberek hagytak üzeneteket, akikkel semmi kedve sincs beszélni.

Miközben elindulnak a régi szeméttelepre, Jessica gyerekkori emlékei felelevenednek. Azután oda dobja őket, ahová valók: a szeméttelepre.

Leülnek a régi iroda lépcsőjére. Ez egy nyugis hely. A rovarok zümmögnek, a madarak csicseregnek.

– Görannal időnként idejöttünk patkányokra lövöldözni – mondja Birnának.

– Kicsoda Göran?

– Anyám egyik „elbűvölő” pasija, aki beállt a sorba, hogy jelenlétével gazdagíthassa az életünket.

Birna kiszáll, és tesz pár kört a helyszínen. Előveszi a mobilját, majd ismét elteszi.

– Rendben, akkor hol kezdjük, és mit is keresünk tulajdonképpen?

– Farkasokat. Vagy legalábbis a nyomaikat. Legyilkolt rénszarvasokat. És hollókat.

Autógumi nyomai és friss szemét – mint például behorpasztott sörösdobozok és hamburgeres papírok tanúskodnak róla, hogy a helyszínt még napjainkban is látogatják. A két rendőr most kör alakban halad lefelé a kerítés irányába. Útközben jobb napokat látott táblák figyelmeztetik őket a szakadékra, de sem sérült rénszarvasok, sem vadállatok bármiféle nyomát nem látják.

Egyszerre pillantják meg a gödör mélyén fekvő női testet.

– A rohadt életbe! – szólal meg Jessica, és az undortól a szája elé kapja a kezét. Egy női holttest látványa és a gondolat, hogy ki tehetett ilyet, több, mint amit képes elviselni. El akar tűnni a helyszínről, és megbízni valaki mást az esettel, kimondani azt, amit tilos, hogy ő ezt nem bírja. Hangosan felüvölteni, hogy elege van, és haza akar menni a gyerekeihez, a puha nyakukat szagolgatni, bezárkózni velük a lakásába, és kizárni a külvilágot. Miközben ott áll mellette Birna, aki úgy tesz, mintha mi sem történt volna. Sőt, ellenkezőleg. Mintha élvezettel töltené el a látvány. Legalábbis valahogy furcsán energikusnak látszik.

– Hívd a mentőket és az erősítést! – utasítja Birna. – Én addig hozom a távcsövet.

Mivel az illető arcát Birna nem látja, képtelen eldönteni, halott-e, vagy csupán elveszítette az eszméletét. De ha minimális esély is van rá, hogy még időben érkeztek, nem szabad elcseszniük. Nem mintha nem érezné Harnesk félelmét, vagy – ami azt illeti – a sajátját, de képes legyőzni azt, és némi kockázatelemzést követően lehetségesnek tartja a küldetést.

– Túl sokáig tartana körbemenni – állapítja meg. A kerítésből simán ki tud emelni egy rudat, és átmászik a meghajlott rácsozaton. – Jössz? – kérdi. – A magasságot is meg lehet szokni. Csak ne nézz le! Az ágakban meg lehet kapaszkodni.

Jessica legszívesebben sarkon fordulna és elrohanna, mégis tesz egy lépést a szakadék felé. Egy kő kigurul a lába alól. Végignézi, ahogy lebukdácsol a mélybe.

– Szerintem mégiscsak meg kellene kerülnünk – jelenti ki.

– Akkor te kerüld meg! – feleli Birna, és lefelé kezd csúszni a túloldalon.

Jessicát hirtelen elönti valami bátorságféle, és követi őt.

Nyírfaágakba, gyökerekbe és kövekbe fogódzkodnak. Az utolsó szakaszon aztán már csak csúsznak lefelé, amíg a lábuk meg nem tud kapaszkodni a talajban.

A fiatal nő teste mozdulatlan. Jessica életjeleket keres rajta. A nő fél szeme hiányzik. A hollók sosem nyugszanak.

– Ő nem…? – kérdi Birna, de nem fejezi be a mondatot.

– Arra gondolsz, aki… hogy is hívják?

– Aki meg akart téged interjúvolni, amikor legutóbb bevittünk néhány faölelgetőt.

– A bánya ellen tüntetők közül.

– Igen. A fenébe! Bár akkor nem tudósítói minőségében volt ott, hanem a tiltakozók közt állt.

– Utána felhívott – folytatja Jessica. – A Gaskassnál dolgozott, azt hiszem, Södergrannak hívták, és megkérdezte, mi a véleményem az új bányáról.

– És te mit feleltél?

– Azt, hogy az én véleményem nem számít.

– Jó lenne, ha őrt állnál az udvar felé! – mondja Birna, majd papírt és tollat vesz elő.

Tisztán kirajzolódik a test útja fentről a gödör mélyéig. Körülötte érintetlennek tűnik a föld. A csalán, tarack és más, életerős növények gyorsan nőttek ebben a melegben. Jessica félresimítja a lány haját a homlokából. Az arca puha, akár egy kiskutya füle.

– Honnan jön ez a sok nőgyűlölő pasi? – teszi fel a kérdést Jessica.

– Minden évben kikel pár új fészekalj – feleli Birna, és jegyzetel tovább. „A halál oka ismeretlen, a jobb kar természetellenes szögben meghajlik, nagyobb seb a tarkón, erőszaknak egyéb külső jele nem látható.” – De talán nem is abból kellene kiindulnunk, hogy valaki – egy férfi – tette ezt vele. Az is lehet, hogy lezuhant. Sőt, az öngyilkosságot sem zárhatjuk ki.

Birna hátán izzadság folyik végig. Leveti a dzsekijét, majd leül egy kőre.

– Az a Göran… – kezd bele egy mondatba.

– Tessék, igyál egy kis vizet! – szól Jessica. – Idelent olyan, akár egy katlanban.

Ez a nap hosszabbnak tűnik egy átlagos napnál. És még mindig nem ért véget.

Egy cím, két név. Csak az apa tartózkodik otthon. A kutya ugat, a macska dorombol. Az előszobában frissen sült kenyér illata terjeng. Ők pedig rossz hírrel érkeztek.