A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lauren Graham: Have I Told You This Already? – Stories I Don’t Want

to Forget to Remember

Ballantine Books, New York, 2022

Published in the United States by Ballantine Books,

an imprint of Random House, a division of Penguin Random House

LLC, New York

Fordította: Roboz Gábor

Copyright © Lauren Graham, 2022

Hungarian translation © Roboz Gábor, 2023

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez

a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Tördelő: Gelányi Mariann

Borítóterv: Szabó Vince

Korrektor: Kalocsai Judit

ISBN 978-963-566-499-3

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

GRAHAMNEK (5), TRIPPNEK (3), KITNEK (2), TUCKERNEK (1) ÉS A MÉG ELMESÉLÉSRE VÁRÓ TÖRTÉNETEKNEK

TARTALOM

BEVEZETŐ

1. NE OUBLIE

2. KILENCVENES ÉVEKBELI CICI

3. RYAN GOSLING NEM TUDJA BIZTOSRA MONDANI

4. BARNEYS NEW YORK, NYUGODJ BÉKÉBEN!

5. NEM, DE JÁTSZOTTAM EGYET A TÉVÉBEN

6. A DRÁGA JACKSON NÉNI DÉLUTÁN ÖTKOR ELVISZ VACSORÁZNI

7. SZÍNÉSZGYÁR A SZÓRAKOZTATÓIPARBAN

8. EGÉSZSÉGTÁBOROK, AMELYEKET KI NEM ÁLLHATTAM (LEGTÖBBSZÖR MÉGIS VISSZATÉRTEM HOZZÁJUK)

9. MINDÖRÖKKÉ 32

10. MÓKUSJELEK

11. PIROS KALAP, KÉK KALAP

12. POCSÉKUL ÉRZEM MAGAM NORA EPHRON NYAKA MIATT

13. CITRUSLEKVÁR

14. MOCHI

15. NEW YORK VALÓSÁGOS SZEMÉLY

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

BEVEZETŐ

A történetek mindig is fontosak voltak számomra. Gyerekként éltem-haltam apám sztorijaiért, amelyekből többek között azt is megtudtam, milyen volt felnőni a New York állambeli Valley Stream faluban, ahol a katolikus iskolai egyenruhájában stoppolt haza a suli utáni fociedzésről. Az általános iskola első éveiben beleszerettem az olvasásba, és lecsaptam az összes olyan könyvre, amely egy lóról szólt, vagy egy lányról, akinek volt egy lova, vagy egy lányról, aki nagyon szeretett volna egy lovat, hiába élt Manhattanben egy kis félemeleti lakásban a családjával. Később aztán bővült az érdeklődési köröm, és a középiskola, a főiskola és a színészképzés évei alatt már boldogan elolvastam mindent Jane Austentől kezdve a drámairodalom klasszikusain át a nyaralásra magammal vitt limonádékig. Miután befejeztem a tanulmányaimat, és elkezdtem színészként dolgozni, örömmel szerepeltem más emberek történeteiben, legyen szó mosóporreklámról vagy sorozatszerepről. Akár egy anyát játszottam, aki a gyerek megfelelő tápértékű ebédjének elkészítése miatt stresszel (volt egy mondatom egy Jiffy mogyoróvajreklámban), akár egy diákot, akitől megkérdezik, végzett-e már a leckeírással (volt három mondatom a Loving című szappanoperában), úgy éreztem, az életem az álmom: én is részt veszek a történetmesélésben.

Végül aztán egyre nagyobb szerepeket kaptam, egyre összetettebb történetek elmesélésében közreműködtem, és most, hogy már a harmincas éveimet taposom, izgatottan várom, milyen sztorikat lesz még lehetőségem… HÉKÁS. MI VAN? Most szóltak a jogi osztályról, hogy már nem is a harmincas korosztályhoz tartozom. Nem lehet, hogy valaki elszámolt valamit? Mintha csak tegnap történt volna, hogy azt hazudtam a szereposztóknak, huszonnyolc vagyok, mert akkoriban még nem találták fel az IMDb-t, és a Google sem igazán futott még be. Mintha csak tegnap történt volna, hogy egész nap forgattam Los Angelesben, aztán egy éjszakai járattal átrepültem egy New York-i fotózásra, aztán elugrottam egy U2-koncertre, aztán másnap hazarepültem, és meg sem kottyant az egész. Mintha csak tegnap történt volna, hogy éppen a harminckettedik születésnapomon kaptam meg Lorelai szerepét a Szívek szállodájában, és ezzel örökre megváltozott az életem. Na, mindegy. Legalább lesz egy vadiúj Szívek szállodája évad, amit várhatunk, és így együtt újraélhetjük azokat a csodálatos… HÉKÁS. MI VAN? Az ügyvédek most meg amiatt szóltak, hogy jelen állás szerint nem lesz új évad, és be is perelhetnek, vagy letilthatnak a Twitteren, ha ilyeneket mondok. Most akkor mi legyen? Hogyan lesz ebből könyv, ha nem árulhatom el, mi volt az a bizonyos négy utolsó szó, vagy hogy ki Rory gyerekének az apja?

Aki mellett elment a Szívek szállodája, amellett én is elmentem, de ezzel a könyvvel megpróbálhatunk beszélgetni egymással. Nagyon jó élmény volt megírni az előző esszékötetemet, a Gyorsan elhadaromot, és hiába nincs új sztorim a sorozatról, arra jöttem rá, hogy mondandóm ettől még van. És aki soha egy részt sem látott a Szívek szállodájából, annak most mázlija van, mert ebben a könyvben főleg másról lesz szó. Például arról, hogyan tömtem ki a melltartóm a munka érdekében, hogyan loptam véletlenül, milyen élmény hosszú távú kapcsolatban lenni New York Cityvel. (Spoiler: imádom, de sok pénzt visz el, és nincs mindig jó illata.)

A „Meséltem már?” kifejezést olyan gyakran használom, hogy a legrégebbi és legközelebbi barátaim és rokonaim egy csomót poénkodtak már rajta. Ezek az emberek mellettem voltak csúnya szakításoknál, elszúrt vizsgáknál, rázós frizuráknál és hajnalig tartó vacsoráknál, és én is mellettük voltam a fentiekhez hasonló élményeiknél. Mindannyian egymilliószor hallottuk már egymás sztorijait, de valamiért mégis szívesen meghallgatjuk ezeket újra. Ezek az emberek olyan fontos részei az életemnek, hogy néha nehéz visszaemlékeznem, meséltem-e már nekik az adott sztorit, és ha meséltem is, vajon a legfrissebb verziót, vagy történetesen ott voltak velem, amikor az adott esetre sor került. A szóban forgó kapcsolataim felbecsülhetetlen értékűek, és ahogy öregszem, egyre többet jelentenek nekem.

Ti is ebbe a csoportba tartoztok, kedves olvasók: már veletek is olyan régóta megosztom a számomra legfontosabb sztorikat, hogy néha újra fel kellett lapoznom az első könyvem, hogy biztosan tudjam, meséltem-e már az adott történetet. Ezennel meg is ragadom a lehetőséget, hogy köszönetet mondjak minden egyes nézőmnek és olvasómnak és GIF-készítőmnek, továbbá azoknak is, akik lefilmezik magukat az Instára, amint szinkronizálják teljes jeleneteimet, csak őket nem tudom egyetlen szóval leírni.

Nincs nálatok jobb!

1.
NE OUBLIE

Biztos vagyok benne, hogy elvégeztem a főiskolát, de már több mint húsz éve nem láttam a diplomámat. A tegnap kapott mikuláscsomagot sem találom. Valószínűleg ugyanabban a fiókban hever, ahol a múlt heti. Emlékszem, tizennégy évesen öt teljes percig volt a kezemben a frissen kapott személyim, aztán letettem valahová, és soha többé nem láttam. Múlt héten az egyik cipőmben találtam meg a karórámat, amelyről már hónapok óta azt hittem, elveszett. Talán ezért tudom olyan könnyen megjegyezni a szövegeimet és mások telefonszámát: nem alapozhatok arra, hogy felírom ezeket egy cetlire, és ha be is pötyögöm őket a telefonomba, eltarthat egy darabig, mire leesik, hogy ott kell keresgélnem. A napi rutinom része, hogy elhagyom a telefonom, a tárcám és a kulcscsomóm. Néha azért megyek ki a konyhába, hogy megkeressem a könyvet, amelyet épp olvasok, és két órával később már az összes létező evőeszközt kifényesítettem, csak azt felejtettem el, eredetileg miért mentem ki a helyiségbe. „Az egyik hal erre úszik, a másik arra”: ez jutott eszébe egyszer egy barátomnak a feledékenységemről. Mi tagadás, Halak vagyok.

Lehetséges amúgy, hogy ezt az apámtól örököltem. Gyerekkoromban nem volt lakáskulcsom. Apám annyiszor elhagyta a sajátját, hogy végül feladta, és úgy döntött, egyszerűbb nyitva hagyni a bejárati ajtót (légyszi senki se törjön be apámhoz). Kamaszként arra tanítottak, hogy hagyjam a slusszkulcsot a gyújtáskapcsolóban, máskülönben hogyan lehetne megtalálni? (Légyszi senki se lopja el apám kocsiját.) Apámnál a mai napig megszokott, hogy egy kávésbögrével az autója tetején indul el valahová, és hiába vett már neki a családunk összes tagja valamilyen szép napszemüveget, a jelek szerint kizárólag azt a neonzöld tükröződőt nem képes elhagyni, amelyet igazából bringázáshoz terveztek.

Apám jó sok kulcsot elveszített már, cserébe viszont lebilincselő történeteket tud mesélni a múltról. Lehet, hogy a jelen tárgyait illetően nem arat valami fényes sikert, de az emlékek terén nincs párja.

Apám ragyogó történetmesélő szűkös repertoárral. Ha a sztorijai dalok lennének, kevésbé ismert slágerekből nem tudna valami sokat felmutatni, egy teljes greatest hits albumot viszont meg tudna tölteni. Gyerekkoromban odáig voltam az ő gyerekkorából származó, újra meg újra elmesélt történetekért: volt az, amelyikben a zöldségesnél elszakadt az anyjától, aztán egy szomszéd találta meg és hozta haza; az, amelyikben a házban az ő családjának lett elsőként tévékészüléke; az, amelyikben versenyt rohangált King nevű collie-jával Long Island egyik partszakaszán. Aztán volt egy komplett spinoff sorozata önmagáról és gyerekkori barátjáról, Georgie-ról. Apa és Georgie elvonatoznak Coney Islandre óriáskerekezni; apa és Georgie ballonkabátot és keménykalapot vesznek, hogy a titkos klubjukban úgy feszíthessenek, mint Al Capone verőlegényei; apa és Georgie fociedzés után elmennek egy közeli bisztróba, és rendelnek egy tojáskrémet vagy egy úgynevezett „öngyilkosságot” (egy fagyikelyhet, amelyben ott van az éppen aktuális összes íz).

Ahogy teltek az évek, apám történetei is érettebbek lettek. Volt az a sztori a másodéves bálpartneréről, Angeláról, aki a bál napján elaludt a fényterápiás lámpája alatt, majd sírástól vöröslő és felpüffedt arccal jelent meg az ajtajában, mire apám megnyugtatta, hogy nem is látszik (dehogynem látszott). És volt az, amelyikben az anyám éppen beköltözött abba az épületbe, ahol ő lakott, és megkérdezte tőle, használhatná-e a telefonját, mert az övét még nem kötötték be. Meg az, amelyikben a főiskola utáni évet Vietnamban töltötte az Amerikai Fejlesztési Ügynökség alkalmazásában, és a helyi gyerekek néha bemásztak az asztala alá, ahol épp ebédelt, hogy huzigálják kicsit a lábszőrét, mert azelőtt még nem láttak ilyesmit.

Az egyik kedvenc sztorim apámtól – amelyet persze kis korom óta számtalanszor végighallgattam – a születésem napjáról szólt. Ugyan melyik gyereket ne nyűgözné le a saját eredettörténete? Úgy kezdődött, hogy anyám egész éjjel vajúdott. Abban az időben az apák ilyenkor végig a váróteremben ültek, és egymás után szívták a cigiket, mint a Mad Men – Reklámőrültekben, szóval apám csak a születésem után tudta meglátogatni anyámat, és egy olyan fura gyerekosztály ablaküvegén keresztül látott engem először, amely a régi filmekből lehet ismerős. Miután egy nővér megmutatta neki, melyik kis csomag az övé, az én büszke apám indult is, hogy szerezzen anyámnak valami harapnivalót. Odakint épp felkelt a nap, és talán pont azért voltak olyan kevesen a parkolóban, mert ennyire korán volt még. Apám beszállt vadiúj, tűzvörös bogárhátújába, és valahogy – hiába gurult lassan, és hiába volt tere bőven – sikerült egyenesen belehajtania egy lámpaoszlopba. Ezen gyerekként mindig jókat derültem. Felnőttként már úgy gondoltam, ez egy nagyon fiatal, nagyon újdonsült apuka története, aki valószínűleg teljesen be volt tojva. De még így is viccesnek és aranyosnak találtam, és elcsodálkoztam, hogyhogy nem része a sztorinak, hogy fél óráig keresgélte a slusszkulcsát. Mindenesetre soha nem tudtam volna megjósolni, milyen hatása lesz a lámpaoszlopos történetnek a jövőmre.

Tavaly Jane Levy barátnőm a Zoey’s Extraordinary Playlist első évadának forgatászáró ajándékaként befizetett egy Kitty Hatcher nevű asztrológushoz. Jane tipikusan olyasvalaki, aki mindig tudja, ki a létező legjobb ember az adott feladatra. Mindannyiunknak jól jönne egy ilyen barát. Ha valaki terapeutát, kerttervezőt vagy kozmetikust keres, csak kérdezze meg Jane-t, kit ajánl. Soha életemben nem csináltattam még horoszkópot, de tudtam, hogy mivel Jane javasolta, Kittynél jó kezekben leszek.

Mivel azonban vinnem kellett magammal egy hivatalos dokumentumot, és a családomban senki se látta már a születési anyakönyvi kivonatomat évtizedek óta, aggódtam, hogy nem tudom majd pontosan megmondani Kittynek, mikor születtem, pedig tudtam, hogy ez az információ az ő munkájához elengedhetetlen. De az, hogy „épp felkelt a nap”, történetesen elég volt Kittynek. A hajnal még a hawaii Honolulun is hajnal, ahol születtem. Kitty azt mondta, körülbelül reggel öt-hat közti időponttal számolva csinálja meg a horoszkópomat, és így is elég pontos lesz.

Amikor felhívott az eredménnyel, a hangjából hallottam, hogy izgatott. Azt ismételgette, hogy olyasmit látott a horoszkópomban, ami nagyon ritka. Azt mondta, hogy az új évben fontos hatalmi pozícióba kerülök. Az volt a víziója, hogy filmrendező leszek, sőt akár saját tévésorozatot fogok készíteni. Még azt is mondta, hogy a múltban valamilyen tekintélyes harcos voltam. Azt mondta, mindig is voltak mentalista képességeim, és a közeljövőben még sokkal erősebbnek fogom ezeket érezni, és a segítségükkel egészen újfajta sikerre teszek majd szert. Azt mondta, a következő két évem a legjobbjaim közé tartozik majd, és hogy olyan planetáris együttállásokat lát nálam, amilyenekre legjobb esetben is csak egyszer kerül sor egy életben. Az, hogy mindez az óriási szerencse annak köszönhető, hogy a Bika harmadik háza a Szaturnusz negyedik napjában van (vagy valami ilyesmi), gyakorlatilag azonnal kiment a fejemből, a mondandója lényege viszont fantasztikusan hangzott.

Nagy izgalomba jöttem most már káprázatosnak ígérkező jövőmtől, és hencegtem is róla mindenkinek, aki hajlandó volt meghallgatni. „Úgy tudtam, te nem hiszel az asztrológiában”, jegyezte meg az egyik barátom, mire azt mondtam neki, most már jó, hogy hiszek benne. Ki ne hinne benne, ha ilyen elképesztő jóslatokat kap? Ez ugyanolyan, mint hogy egészen addig „nem hiszek” a díjakban, amíg nem kapok egyet, és „nem hiszek” a kritikák olvasgatásában, amíg valaki szól, hogy az egyikben az egekig magasztaltak. Különben is, ha a horoszkópom nem hiteles, két év múlva már valószínűleg nem is fogok rá emlékezni, hogy valaki egyszer azt mondta nekem, a következő két évem a legjobbjaim közé tartozik majd, mert teljesen le fog foglalni, hogy azokat az éveket élem. Igazából arra jöttem rá, a jóslásban az a legklasszabb, hogy általában csak az adott napon érezzük fontosnak. Jártam már néhány asztrológusnál és jósnál az évek során, és egy árva szóra sem emlékszem az elhangzottakból. Akár jót mondtak, akár rosszat, rögtön kiment a fejemből. Biztosan megmaradtak volna a részletek, ha leírom őket, de az is igaz, hogy valószínűleg elhagytam volna azt, amire leírtam őket.

Néhány héttel az után, hogy megtudtam, a csillagok szerint valami óriási dologra vagyok hivatott, felhívott a mostohaanyám. Apámmal elköltöztek a nagy kertvárosi házukból, hogy közelebb legyenek Maggie húgomhoz és családjához. „Megtaláltam a padláson pár régi jegyzetfüzetedet”, mondta. „Szerinted van köztük olyan, amit megtartanál?” Már majdnem rávágtam, hogy nyugodtan dobja csak ki mindet, mert elsőéves korom óta nem használtam jegyzetfüzetet, és elég valószínűtlennek tűnt, hogy bármi sorsfordítót írtam fel magamnak a viktoriánus irodalom szemináriumon, de valamiért mégis azt kértem, hogy küldje el.

Ki is ment a fejemből, hogy beszéltünk, de úgy egy hét múlva becsöngetett a postás egy közepesen nagy dobozzal. Benne voltak többek között a jegyzetfüzeteim még a színjátszós tanulmányaim idejéből, bennük filozofikus gondolatokkal arról, mit ettek az általam megformált szereplők reggelire. (A színészjelölteknek mondom: az ilyen jegyzetekkel soha nem mentem semmire. De ha valakit érdekel, minden szereplőm zabkását evett.) Voltak benne még fotók rólam, amelyeken rusnya, kilencvenes évekbeli farmert viselek (olyan durva, olyan buggyos, minek kellett ezeket visszahozni a divatba?); és egy különös papírmappa, benne egy királyinak tűnő nőről készült, fekete-fehérben kinyomtatott rajzzal. A borítón, a királynő képe alatt cirkalmas betűkkel az alábbi felirat díszelgett: „Születési anyakönyvi kivonat”. Megnyertem a jackpotot! Ezzel jóval többre mentem, mint az összes zabkásareceptes jegyzetemmel együttvéve.

Ahogy már említettem, a hawaii Honolulun születtem, a Queen Kapi‘olani Kórházban, és a szépiaszínű, nagy gyöngy nyakláncot és tiarát viselő királynő mellett a kórház is rajta volt a képen, alatta az alábbi felirattal: Hooulu A Hoola Lahui, ami valami olyasmit jelent, hogy Mentsük meg a nemzetet. A mappa úgy nyílt ki, mint egy üdvözlőkártya, és ott volt benne a nevem, Lauren Heen, anyám ismerős, kanyargós betűivel. A többi információt egy valószínűleg régimódi írógéppel vitték fel a papírra: anyám és apám nevét (Donna és Lawrence), a súlyomat (3,8 kilogramm), a magasságomat (53 centiméter), és a születésem időpontját: 12 óra 19 perc.

Hékás.

Mi van?

12 óra 19 perc?

12:19?

Igen, kedves olvasó, pontosan. Ez még csak véletlenül sem hajnali időpont. Negyed egy körül soha az életben nem kelt fel a nap, legfeljebb talán Izlandon. Ez nagyon nem reggel ötös vagy hatos időpont, márpedig én ezt mondtam Kitty Hatchernek, akit teljesen lenyűgöztem a csodálatosnak ígérkező jövőmmel.

Tessék, életem várhatóan két legjobb éve egy pillanat alatt szertefoszlott, még mielőtt egyáltalán lehetőségem lett volna elfelejteni, hogy mit jósoltak ezekről. Búcsút inthettem biztosra vett rendezői karrieremnek, hihetetlen mentalista képességeimnek és harcosként leélt múltamnak.

Csalódott voltam, persze, de nem csak a fantasztikus jövőm elvesztése zavart. Ha az apám még a születésem időpontjára sem emlékezett pontosan, elhihettem neki bármit is a múlttal kapcsolatban? Tarthattam akár kicsit is hitelesnek az életemre vonatkozó sztorijait? Mennyire lehettem biztos abban, hogy a házban anno nekünk volt először tévénk? Léteztek egyáltalán olyan öngyilkosságfagyik? És pontosan ki volt az a Georgie? Már nem tudtam, mit hihetek el neki.

Amikor azonban szembesítettem az apámat a fenti információval, a jelek szerint egyáltalán nem rázta meg a dolog. „Ja, jó”, mondta, és vállat vont, mintha nem lenne valami nagy ügy. „Én úgy emlékszem, épp feljött a nap.” Ezt úgy mondta, mintha a vonatkozó emlékét egyáltalán nem írhatná felül valamilyen jelentéktelen tény. Apám évekig ugyanazt a történetet mesélte, amikor arról beszélt, milyen életre szóló élményben volt része, a tények pedig idővel kifakultak, talán mert nem ezek voltak az ő szempontjából a legfontosabbak. Néha úgy gyúrunk át egy élményt az utólagos mesélés során, hogy az igazodjon az érzéseinkhez, és időnként felnagyítunk bizonyos momentumokat, hogy a hallgatóságunk jobban élvezze a sztorit. És előfordul az is, hogy valamiféle égi kegynek köszönhetően egyes részletek elmosódnak az emlékezetünkben, talán mert a valós élményt magunkkal cipelni túl fájdalmas lenne.

Amikor tavaly véget ért egy majdnem tizenkét évig tartó párkapcsolatom, olyan sokkot éltem át, amilyet korábban soha. Tettem a szokásos dolgaimat – elhajtottam a boltba, beraktam a mosást –, de közben olyan volt, mintha kívülről nézném magam. Olyan intenzitást éreztem, mintha kilőttek volna egy ágyúból, de közben az ágyúgolyó (vagyis én) lassítva haladna a röppályáján. Olyan volt, mintha már régóta néztem volna egy filmet, amelynek nagyon baljós a háttérzenéje, de egészen addig nem is vettem ezt észre, amíg olyan hangos nem lett, hogy már képtelen voltam figyelmen kívül hagyni. De egyik iménti leírás sem elég pontos. Folyamatosan mozgásban voltam, mindig csináltam valamit, nem adtam magamnak időt, hogy leüljek, és feldolgozzam a történteket. A nyár közepe volt, és egy nap kibéreltem egy part menti házat. Meglátogattak a barátaim és a rokonaim, olyan volt, mintha egy sérülésből igyekeztem volna felépülni. Nagyon örültem, hogy olyanokkal tölthetek időt, akiket az utóbbi években kevesebbet láttam, de közben jelen volt a fájdalom is, hogy milyen körülmények tették ezt lehetővé.

Amikor ősszel hazaköltöztem Los Angelesbe, és az emberek kérdezgettek, hogy mi mindent csináltam az elmúlt hónapokban, rájöttem, hogy sok részletre egyszerűen nem emlékszem. Kivettem egy házat, mondtam, aztán valahogy másról kezdtem beszélni. Egyik este együtt vacsoráztam egy barátommal. Úgy éreztem, teljesen átlagos mennyiségű időt töltöttünk az evéssel és a csevegéssel, de amikor felálltunk az asztaltól, leesett, hogy öt óra telt el. A covid alatt rendeltem egy smoothie-t egy kis Los Angeles-i bisztróban. A bejárati ajtó előtt felállított standról vettem át, és amikor visszaültem a kocsimba, megláttam, hogy egy kis cetlit tapasztottak a poharamra, rajta az alábbi mondattal: „Egy nap ebből az egészből is csak egy emlék lesz.” Tudtam, hogy bárki is írta ezt, valószínűleg a világ aktuális állapotára gondolt, és mit sem tudhatott az én relatíve jelentéktelen személyes drámámról, de ez a kis kedves megjegyzés néhány pillanatra reménnyel töltött el, ablakot nyitott egy jövőre, amelyben a fájdalmam már enyhébb lesz valamelyest. Csak az aggasztott, hogy vajon mikor jön már el ez a jövő. Abból, hogy „egy nap”, sajnos nem derül ki, hogy mikor tervez eljönni ez a nap.

Talán az, hogy apám hajnalra emlékezett, ugyanannyit számított, mint az a királynő fotójával ellátott papírlap, rajta a pontos időponttal. Sőt, az előbbi talán még fontosabb volt. Apám talán azért emlékezett úgy, hogy a nap épp feljött, mert egyszerűen ilyen érzés volt számára, hogy megszületett az első gyereke. Egy gyerek születésekor tényleg új nap virrad, ha nem is feltétlenül szó szerint, és akár pánikot, akár örömöt hoz, akár a kettő keverékét, az biztos, hogy soha többé nem lesz már semmi ugyanolyan. Mit számít, hány óra hány perc volt? Néha, valamilyen égi kegynek köszönhetően, és anélkül, hogy ezt külön kérnénk, az emlékezet segít eltompítani a tényleges élmény éleit, amikor a valóság túlságosan soknak bizonyul ahhoz, hogy teljesen be tudjunk fogadni egy örömteli pillanatot, például egy gyerek születését, vagy egy sötétebb időszakot, például egy szerettünk elvesztését.

Kitty Hatcher még egyszer megcsinálta a horoszkópomat, és szerinte még mindig jó két évnek nézek elébe. Kitartott amellett, hogy rendezni fogok, és igaza is lett. Nemsokára megrendezem a Kerge kacsák: Így kell tarolni! című sorozat egy epizódját. Mondott még ezt-azt, hogy milyen jó élmények várnak rám, de ezeket már elfelejtettem. Leszögezte, hogy általában véve jól megy majd a sorom, és ez nekem elég is volt. Kaptam tőle egy kis bátorítást, ami reménnyel töltött el, a részleteket pedig nem akartam lejegyezni.

A papírmunka elhanyagolását mindenesetre még egy alkalommal megérezte a családom, amikor az egyik Graham-ági unokatestvérem megpróbálta összeállítani a családfánkat. Azt tudjuk, hogy főleg ír és talán skót felmenőkkel rendelkezünk, de a keresztnevünkön túl – ami elég gyakori mindkét országban – születési és halotti anyakönyvi kivonatok nélkül nem sokra megyünk, ilyen papírokkal pedig nem állunk valami rózsásan. Az unokatestvérem, Heather addig jutott el, hogy megtalálta a családi címerünket, amelyen egy sólyom látható és egy látszólag fémből készült öv, rajta egy nagy csattal és a mottónkkal: Ne Oublie.

Ez a latin kifejezés annyit tesz: Ne felejtsd el.

Ööö.

Elég nyomasztó együtt élni ezzel az információval, mert eszerint már születésem előtt eldőlt, hogy soha nem tudom majd nem elfelejteni, hová raktam a kulcsomat, ugyanakkor vigaszt is nyújt, mert eszerint nem vagyok ezzel egyedül, sőt feledékeny felmenők hosszú sorába tartozom, akiket olyannyira meghatározott ez a tulajdonság, hogy úgy döntöttek, büszkén utalnak rá a címerükön. Mit mondjak, elég idegesítő szita agyúnak lenni, amikor épp sietve indulok el otthonról, de büszke vagyok rá, hogy olyan családból jövök, amelyben (talán) bátor harcosok sok-sok napot csináltak végig úgy, hogy induláskor ottfelejtették a mézsörrel teli kupájukat a szekerük tetején, és hozzám hasonlóan órákon át keresték hiába az olvasószemüvegüket, hogy aztán rájöjjenek, végig ott volt a fejük tetején.

2.
KILENCVENES ÉVEKBELI CICI

Nem sokkal az után, hogy 1996 nyarán New Yorkból Los Angelesbe költöztem, megtanultam néhány létfontosságú leckét: hogy az ír származású, kimondottan fehér bőrű embereknek nem érdemes lehajtható tetejű autóban furikázniuk; hogy hiába dolgoztam annyit Csehov és Ibsen darabjain az Ötvenhetedik utcában lévő Carnegie Hall Wynn Handman-féle színészosztályának levegőtlen, mégis varázslatos próbatermében, ettől még nem kaptam szerepet a Beverly Hills 90210-ben; és hogy – mivel fel se merült bennem, hogy talán időszerű lenne felújítanom – nagy valószínűséggel ottfelejtettem a cicimet az előző évtizedben.

Nem rémlik, hogy amikor New Yorkban éltem, különösebben sokat agyaltam volna a cicimen. Már meg se tudnám mondani, milyen méretű melltartót hordtam, vagy hogy legtöbbször hol vettem (talán a Century 21-ben? vagy a Loehmann’sben?). Kathy, az én drága barátnőm és brooklyni szobatársam, aki sokkal jobban el volt látva nálam, minden évben elment egy különleges melltartós helyre Manhattan keleti részén, ahol egy hivatásos melltartós asszony beállt mögé az egész alakos tükör előtt, igazítgatta a pántjait, és méricskélte a különböző kiterjedéseit, hogy a lehető legkedvezőbb melltartót ajánlhassa neki. Én meg ép ésszel fel nem tudtam fogni, kinek van ilyesmire ideje. Ahhoz az asszonyhoz konkrétan időpontot kellett foglalni. Ez az egyetlen New York-i ciciemlékem, amit fel tudok idézni: akkoriban annyira kevéssé foglalkoztatott a mellem, hogy csak egy másvalakiéről szóló sztorit tudok elmesélni.

De alighogy eltöltöttem néhány hetet Los Angelesben, máris folyékonyan beszéltem a WonderBra nyelvén, és be is ruháztam életem első szilikonos cicitömésére, amit a köztudatban csak csirkemell néven emlegetnek. Az efféle vásárlásokat akkoriban nem furcsálltam, valójában kötelező érvényűnek tűntek, vagy legalábbis erősen ajánlottnak. Bárhova mentem meghallgatásra, a teremben minden színésznőnek nagyobb melle volt, mint nekem. Emlékszem, az járt ilyenkor a fejemben, hogy fel kell zárkóznom. Úgy tűnt, mintha mindenki tisztában lett volna vele, pontosan milyen cicire van szüksége, és furcsamód olyan is volt neki. Manapság sok szó esik a testpozitivitásról, és legalább valamiféle törekvés van arra, hogy a lehető legszélesebb ciciválaszték jelenjen meg a képernyőkön, de a kilencvenes évek Los Angelesében csak két lehetőség állt a színésznők előtt: vagy sebészi úton érik el, hogy nagyobbnak látszódjon a mellük, vagy egy rafináltan megtervezett melltartóval.

Én akkoriban főleg tévés szerepek meghallgatásaira jártam, és a tévé akkoriban nagyrészt a félórás szitkomokkal volt egyenértékű, a legnépszerűbb ezek között pedig a Jóbarátok volt. A Central Perk-i barátnőknek egytől egyig csodacicijük volt, és minden hasonló tévéműsor készítői számára az ő kinézetük és sikerük volt az etalon. Elképzelhető, hogy a Kifinomult Mozifilmszínésznők akkoriban egészen másfajta meghallgatásokra jártak, ahol a domborulatok terén más elvárásokkal szembesültek. Bár pletykálták, hogy Frances McDormand az egyik meghallgatásán előkapta a csirkemellét és az asztalra vágta, ami tagadhatatlanul merész húzás volt, de az is kiderült ebből a sztoriból, hogy még egy magafajta, úttörő színésznőnek is volt legalább egy olyan napja, amikor beadta a derekát a rá nehezedő cicinyomásnak.

Akkoriban Connie Brittonnal laktam. Egy ablaktalan, de varázslatos terekben zajló Csehov/Ibsen-színészkurzuson találkoztunk először, ahonnan nem vezetett egyenes út a Beverly Hills 90210-be, és bár később világi barátnőm lett, akkoriban még nem ismertük egymást annyira. Csak két színésznő voltunk a kismillióból, akik New Yorkból érkeztek Los Angelesbe az aktuális tévés pilotszezonra. Sose lehetett tudni, mi vár ránk. Az is elképzelhető volt, hogy szerepet kapunk valami nagy durranásban, de az is, hogy visszaoldalgunk New Yorkba, és pincérnősködés mellett kell járnunk meghallgatásokra – nagyon sok barátunkkal ez történt.

Én egy leengedett tetejű, bérelt, vörös Volkswagen Cabriolettel jártam a várost – és hamar kiderült számomra, mennyire hajlamos vagyok a leégésre –, Connie pedig egy klasszikus szürke, légkondi nélküli Volvót bérelt egy Rent-A-Wreck nevű, kétes autókereskedésből. Együtt vettük meg életünk első mobiltelefonját, és mindig nevetgélve hívtuk fel egymást, mert az ügynökeinken kívül gyakorlatilag csak egymást ismertük a városban, a New York-i barátaink pedig még mindig vonalas telefont használtak. Ezek a mobilok szürkék voltak és rusnyák, és csak számbillentyűk voltak rajtuk. Bluetooth, GPS, autókba szerelt navigációs rendszer akkoriban még nem létezett, úgyhogy a tájékozódáshoz félre kellett állni L. A. négysávos autópályájának legszélére, és végig kellett lapozni a kétezer oldalas, spirálfűzött térképet. Akinek egyáltalán volt számítógépe, az legfeljebb a nap végén nézett rá egyszer, ilyenkor fél óráig bambult a képernyőre és hallgatta a robotszerű hangokat, hogy aztán felcsendüljön az „Önnek üzenete érkezett” örökbecsű mondata. A szerencséseknek volt faxgépe, amelyen kinyomtathatták a meghallgatásra szánt szövegüket – az oldalakon mindig csak az adott színészhez tartozó karakter jelenetei szerepeltek –, ha viszont valakinek az egész forgatókönyvre szüksége volt, el kellett autóznia az ügynöke irodájához, és a recepció ajtaján kívül elhelyezett borítékok között meg kellett keresnie a sajátját. Akkor tudta az ember, hogy tart valamerre, amikor (ha) az ügynökség már kiküldette a neki szánt anyagokat, és nem kellett értük mennie. Mindannyian azt a napot vártuk, amikor kiküldetősök leszünk.

Connie-val egy válófélben lévő barátnője házában laktunk, ingyen és bérmentve. A barátnője tudott róla, hogy ott tartózkodunk, de a férje nem, úgyhogy néha bepánikoltunk, amikor megtudtuk, hogy a fickó a környéken jár, ilyenkor gyorsan lekapcsoltunk minden lámpát, és elbújtunk valahol hátul. Ezen aztán baromi jól szórakoztunk. A házban összvissz két ágy volt, és talán egy szék meg egy asztal, ezeket szobáról szobára hurcibáltuk, ahol épp szükség volt rájuk. A konyhában jó, ha egy serpenyő volt, és csakis Rice Krispiest csináltunk benne, amit kizárólag kézzel ettünk, mert hát annyira elköteleződtünk a szakmánk iránt, hogy egy percig sem gondolkodtunk azon, miért nem szerzünk be inkább néhány tálat. A Rice Krispies nálunk a reggelit jelentette. Az utcánk végén volt egy Subway, általában naponta egyszer elsétáltunk oda, és elfeleztünk egy tonhalas szendvicset ebédre, a közeli Mexicaliban pedig csipszet, salsát és margaritát vacsoráztunk, és valamiért azóta sem voltam olyan vékony. Ezt talán annak a subwayes tonhalsalátának köszönhettem, amely kapcsán évekkel később botrány tört ki, mivel elvileg „olyan összetevőkből állt, amelyek közül egyik sem számít tonhalnak”. Szóval, nem valószínű, hogy Michael Pollan ír előszót a Tudományosan igazolt hollywoodi csodadiéta című könyvemhez, de ha kiadom, milliós bevételt termel majd. Nem túlzok!

Volt amúgy még jó néhány problematikus trend, aminek akkoriban kérdés nélkül behódoltam: hogy minden miniszoknyának „az