A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Steve Cavanagh: The Accomplice, 2022

Fordította ABRUDÁN KATALIN

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Tizenhárom, 2019

48 óra, 2023

Vádalku, 2023

Eskü alatt, 2024

Fifti-Fifti, 2024

Az ördög ügyvédje, 2024

Copyright © Steve Cavanagh 2022

Hungarian translation © Abrudán Katalin, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós, Hegyi Péter

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-72-7

Tracynek

„Estefelé… csak úgy zokniban, csöndesen, lábujjhegyen felóvakodik a lépcsőn. Nesztelenül kinyitja a gyerekszoba ajtaját, és egy kevéske finom szemű homokot hint a kicsik szemébe, épp csak annyit, hogy egy kicsit hunyorgassanak tőle, és ne lássák meg őt. Akkor mögéjük oson, a tarkójukra lehel, s ettől elnehezül a gyerekek feje. [A bátyám] neve is Ole Luköie, de ő mindenkit csak egyetlenegyszer látogat meg, és akihez elmegy, azt magával viszi a lován. Útközben mesél nekik… a bátyámat azon a néven is ismerik, hogy a Halál.”

– Ole Luköie, az Andersen meséi (1888) című kötetből.
Írta Hans Christian Andersen.
A Sandman legendája

PROLÓGUS

PAIGE DELANEY

A kommandósok vezetője jelzett.

Még tíz másodperc!

Amint a visszaszámlálás a nullához ér, százméternyi gondozott gyepen kell átvágniuk, hogy elérjék a hátsó ajtót. Paige Delaney felemelkedett a nedves avarról, és félrehúzott egy vékony fenyőágat, hogy jobban lássa a házat. A New York egyik kertvárosában, Old Westburyben álló, gyarmati stílusú, téglából épített kúria sziluettje fölött krétafehér gömbként ült a hold.

Delaney nagy levegőt vett, majd lassan kifújta. A rádión keresztül figyelte a visszaszámlálást.

Tíz…

Delaney szerette a számokat. Az FBI-nál a kettes számú viselkedéstudományi egység különleges nyomozójaként eljutott oda, hogy jobban bízott a számokban, mint az emberekben. És ebben az esetben a számok rendkívüliek voltak.

Kilenc…

Tizennégy hónapja és tizenkét napja vadászott a férfira, akit az újságok először a Coney Island-i gyilkosként emlegettek. Természetesen ő más nevet adott saját magának. Ezt az FBI-nak írt egyik levelében fedte fel, amelynek másolatát a Washington Postnak is elküldte. Sandmannek nevezte magát.

Nyolc…

Delaney átlagosan tizenöt órás munkanapokat húzott le. A munkacsoport, amelyet Bill Seong nyomozóval együtt vezetett, kétszáz rendőrből és szövetségi nyomozóból állt. Eddig több mint ezer potenciális tanút kérdeztek ki. Hetvenegy gyanúsítottat hallgattak ki. És annyi rendőrségi aktát termeltek, hogy hatvanhárom nagy kartondobozt töltöttek meg vele, és ezek két raktárhelyiséget is elfoglaltak a New York-i körzeti irodában.

Hét…

És még csak ezután jönnek az igazán nagy számok. Azok, amelyek a címlapokra kerültek.

Tizenhét áldozat. Férfiak és nők vegyesen. Az első áldozatokat Coney Island strandján találták félig a homokba temetve. Lelőtték, többször megszúrták, megcsonkították őket. Ezek után a tengerpartot a rendőrség fokozott megfigyelés alá vette, és ez megváltoztatta a gyilkos viselkedését. A többi áldozattal az otthonukban végzett. Általában egyszerre csak egy embert ölt meg. De előfordult, hogy több embert is meggyilkolt ugyanabban a házban.

Hat…

A Sandmanről készített profil két következetesen ismétlődő viselkedésmintát mutatott ki. Az egyik közismert volt. Mivel a média előszeretettel közölte a véres részleteket. Miután végzett az áldozataival, a rajtuk ejtett sebeket, a szájukat és a szemüregüket megtöltötte homokkal. Az üregükből kivágott szemeket a gyilkos magával vitte. Úgy tűnt, éjjelente egész New York lélegzet-visszafojtva várta, hogy lesz-e újabb támadás.

Öt…

A másik ismertetőjelről csak Delaney és a különítmény parancsnokságának néhány gondosan megválasztott tagja tudott. Ezt tilos volt kiszivárogtatni a sajtónak. A gyilkos minden áldozattól elvitt egy-egy személyes tárgyat is. Ezek ismerete talán segíthet, hogy egy nap elkapják és elítéljék, leírásuk ezért szigorúan őrzött titok volt. A legtöbb esetben valamilyen ékszert vett magához.

Négy…

Végül a nagy számok törvénye elkezdett Sandman ellen dolgozni. Ilyen sokszor nem lehet minden egyes alkalommal tökéletes gyilkosságot elkövetni. Előbb vagy utóbb becsúszik valami hiba. Delaney ebben biztos volt, és igaza is lett. Három nappal ezelőtt megtalálták a legújabb áldozatokat. A Nielsen családot. Férj és feleség halott, a gyerekeket a gyilkosság idejére elkábították. A gyerekek elmondták, hogy éjszaka valaki ráfújt a nyakukra, majd egy szúrást éreztek, és azonnal elaludtak.

A feleség törzsén, közvetlenül a jobb kar alatt egy hüvelykujj véres lenyomatára bukkantak.

Három…

Két napon belül meg is találták a lenyomat tulajdonosát, de nem a bűnügyi nyilvántartásban. A negyvenöt éves Daniel Millernek be kellett adnia egy személyazonosító okmányt, és ujjlenyomatot is vettek tőle, amikor a banki törvénynek megfelelően kereskedési engedélyért folyamodott. A következő tizenöt óra villámgyorsan telt. Delaney az adatokból képet alkotott Miller életéről, a magántőke-befektetési vállalkozásáról, a családi hátteréről, és ami a legfontosabb, kiderítette a tartózkodási helyét. A férfi nem szerepelt a gyanúsítottak listáján, amelyet több ezer lehetséges személyről szűkítettek le.

Kettő…

Tíz óra felé járt az idő. A Miller-ház földszintjén égett néhány lámpa. A konyhában, a nappaliban és az előszobában. Delaney elővette Glock 19-esét. Előrehajolt. Izmai megfeszültek. A tenyere már ragadt az izzadságtól. Készen állt, hogy maga mögött hagyja a fenyő és a korhadó levelek szagát. Készen állt, hogy kitörjön a fák közül. Készen állt, hogy elkapja az emberét. Arra számítottak, hogy a házban két személyt találnak: Daniel Millert és a feleségét, Carrie-t.

Egy…

Delaney nem várta meg a zérót.

Valahol a távolban felbőgött egy Ford Crown Victoria motorja. A hang olyan volt, mint egy startpisztoly durranása. Mire a kommandósok vezetője megadta a parancsot, már mindenki talpra ugrott, a bakancsok nyomán repült a felszakított gyep, és mindenki rohant a bejárat felé. Delaney-t vagy egy tucat FBI-os és rendőr előzte meg, nehéz rohamfelszerelésük, súlyos sisakjuk és kevlárjuk ellenére is. Látta, hogy itt ő nem fog semmilyen futóversenyt sem megnyerni, de ez nem számított. Mások lesznek, akik elsőként lépnek a házba. Azok a rendőrök és nyomozók, akiket pontosan arra képeztek ki, hogy berúgják egy veszélyes épület ajtaját. Mire Delaney a teraszra ért, és elfutott az úszómedence mellett, a kommandósok már be is értek, a hátsó ajtó pedig zsanérjairól lógva lengedezett. Hangokat hallott. Női hangot. Sikítást. Delaney, fegyverrel a kezében, a hátsó ajtónál várakozott. Mellette még öt másik FBI-nyomozó állt; a házkutató csapat. Az FBI-azonosítókártyájuk mellett egy-egy laminált lap is függött a nyakukban. A lapon a legfontosabb keresett tárgyak – az áldozatoktól elvett ékszerek – képei szerepeltek. Néhányat ritkaságuk miatt könnyű lesz észrevenni. Mint például a Tahitiról származó fekete igazgyöngy nyakláncot, amelyet a gyilkos három nappal ezelőtt vett el Stacy Nielsentől.

A kommunikációs rendszeren keresztül megszólalt egy hang.

– Nincs itt. A ház, az udvar és a garázs felderítve. A feleség a konyhában. A házba belépni biztonságos.

Delaney káromkodva ment be a hátsó ajtón. Nagy mosókonyhában találta magát, amely hatalmas konyhára nyílt. A három és fél méteres belmagasságú, boltíves helyiséget óriási tetőablak uralta, nappal bizonyára minden fényárban úszott. Most úgy tűnt, hogy csak a sötétséget engedi be az ablak. A márványpulton feldőlt borospohár hevert. A kiömlött vörösbor kis tócsát képezett, és lassan lecsöpögött a fehér járólapra.

A helyiség túlsó sarkában egy fehér pólót, szürke melegítőnadrágot és krémszínű, vastag szobazoknit viselő nő ült. Rövidre vágott, fekete frizurája volt. Carrie Miller zokogva, tagadólag rázta a fejét, ahogy felnézett a fölé tornyosuló, őt faggató két felfegyverzett kommandósra. Delaney megindult felé, és közelebb érve látta, hogy a nő arca tökéletes oválist formál, a bőre hibátlan, és könnyektől fénylő szeme zöld színű.

– Nem tudom, hol van. Napok óta nem jött haza. A-a-azt mondta, hogy üzleti ú-ú-útra megy. K-k-kérem, mondják meg, miről van szó… – Mrs. Miller, Page Delaney FBI-nyomozó vagyok. Tudom, mennyire riasztó lehet ez magának. Bocsássa meg, hogy így magára törtünk. Házkutatási parancsunk van, és elfogatóparancsunk a férje, Daniel Miller letartóztatására.

Nem könnyű kiszámítani, hogyan reagál majd valaki egy effajta hírre. Delaney abban sem volt biztos, hogy Carrie egyáltalán felfogta, amit hallott.

– Mrs. Miller, amit most mondani fogok, biztosan felzaklatja, de a saját biztonsága érdekében fontos, hogy tudja az igazságot.

Mielőtt rázúdította volna a hírt Carrie Millerre, Delaney egy pillanatra elhallgatott, és a nő szemébe nézett. Carrie már most is lesújtottnak és meggyötörtnek tűnt. A könnyek lemosták a sminket az arcáról. Szipogott egyet, megtörölte az arcát, és ezzel elkente a rúzst fehér fogain. A nagy megrázkódtatások valahogy mindenkit egyenlővé tesznek. Delaney sok nő mellé ült már le a kanapéra, hogy rossz hírt közöljön velük.

Carrie ugyanúgy nézett ki, mint azok a nők.

A házassága révén nagyon gazdag lett. Delaney tudta, hogy Carrie szegény középnyugati családból származott, New Yorkba költözött, mert színész szeretett volna lenni, és ekkor ismerkedett meg Daniel Millerrel.

Számított valamit, hogy azok a nők, akiket Delaney a kanapén ülve átölelt és vigasztalt, tízdolláros Maybelline vagy kilencvendolláros Christian Louboutin rúzst kentek el a szájukon sírás közben? Carrie kézitáskája kinyitva állt az üveg dohányzóasztalon, és Delaney örömmel pillantott meg benne egy olcsó márkájú rúzst. Nem úgy tűnt, mintha a pénz megváltoztatta volna Carrie-t. Úgy látszik, erős egyéniségű nő. A nyomozónő tudta, hogy Carrie-nek e kitartás minden morzsájára szüksége lesz, hogy átvészelje életének most következő, nehéz fejezetét.

Cseppet sem szokatlan, hogy a sorozatgyilkosok viszonylag normális életet élnek és emellett követik el borzalmas tetteiket. Gacy, a Green River menti gyilkos és még sok más tettes nős férfi volt. Az első döbbenet és a hitetlenkedés elmúltával a feleségek elfogadják, hogy valójában ki is a férjük, és megkezdődik egy másfajta belső tusakodás. Idővel Carrie, akárcsak a többi, hozzá hasonló nő, újra és újra felteszi ugyanazt a kérdést. Hogyan lehetséges, hogy nem tudta, hogy egy szörnyeteghez ment feleségül? Aztán jön a bűntudat. Indokolatlan bűntudat, de attól még valódi kínt okoz, ugyanúgy fáj. Ezek a nők nemcsak arra ébrednek rá teljesen váratlanul, hogy odalett a jövőjük, de az a boldogság is eltűnik, amelyet a múltban élveztek. Minden csók, minden ölelés, minden közös pillanat mérgező emlékké válik. Az igazi fájdalom majd csak ezután kezdődik, amikor eljutnak ahhoz a kérdéshez, hogy Mi vonzott engem egy ennyire gonosz emberhez? Ha Carrie nem hullik szét emiatt a következő pár évben, akkor talán sikerül túltennie magát rajta. Delaney remélte, hogy így lesz. Ránézett a tízdolláros rúzsra a nő táskájában, és úgy gondolta, talán jobb esélye van, mint a nagy átlagnak.

– Megengedi, hogy a keresztnevén szólítsam? – kérdezte Delaney.

Carrie egyetértően bólintott, ajkai szétnyíltak, mintha átadta volna magát a félelem és a rettegés hullámának, amely egész testét megremegtette.

– Carrie, úgy gondoljuk, hogy a férje a Sandman néven ismert gyilkos.

Mit lehet erre mondani? Hogyan lehet erre reagálni? Delaney szerint bármilyen reakció teljesen helyénvaló ilyenkor. Hiszen ez nem egykönnyen feldolgozható hír. De azt tudta, hogy itt egy folyamat megy végbe. És az első lépés mindig a tagadás: Az kizárt, itt valami tévedés van. Ismerem a férjemet – ez nevetséges –, sosem volt erőszakos ember – nagyszerű apa, gondoskodik rólunk, vigyáz ránk. Sajnálom, ez csak tévedés lehet…

Carrie Miller szája megremegett, ahogy Delaney arcát fürkészte.

De végül nem mondott semmit. Nem hirdette férje ártatlanságát. Delaney-nek erről eszébe jutott a tizedik születésnapja. Az apja azon a napon halt meg. Már egy hónapja feküdt a kórházban agydaganattal. Nem volt operálható, és tudták, hogy halálos kimenetelű lesz. Az apja kómában volt, és a kislány aznap délelőtt meglátogatta. Délután tartottak egy kis születésnapi vendégséget, meghívták tortára a három legjobb barátnőjét. Miután mindenki elment, az édesanyja éppen felvette a kabátját, hogy visszamenjen a kórházba, amikor megcsörrent a telefon. Delaney azóta sem felejtette el, hogy miként változott el az anyja arca.

Úgy tűnt, mintha ráfagytak volna a könnyek, és emiatt meg sem rezzent az arca. Carrie most ugyanígy nézett. Itt egy nő, aki tudta, hogy valami szörnyűség fog történni, még arra is volt ideje, hogy felkészüljön rá, de amikor bekövetkezett, a fájdalom nagyobb volt, mint amire számított.

– Kaphatna Carrie egy pohár vizet? – szólt oda Delaney az egyik kommandósnak, aki a konyhaszekrényhez lépett, keresett egy poharat, megtöltötte a csapnál, majd átnyújtotta a nőnek.

Ő két marokra fogta, és reszkető kézzel a szájához emelte.

– Ha tudja, hogy hol van, kérem szépen, mondja meg nekünk – folytatta Delaney.

– Nem tudom – felelte Carrie. – És nem is érdekel. Látni sem akarom.

Delaney megnyomott egy gombot a golyóálló mellényére erősített rádión.

– Találtatok már valamit, Bill? – kérdezte.

Bill Seong, az akcióért felelős tiszt azonnal válaszolt:

– Gyere fel az emeletre! A nagy hálószobába.

Delaney kettesével szedte a lépcsőfokokat, úgy rohant felfelé. A nagy hálószobát a folyosó végén balra találta. A helyiség berendezése két kényelmes fotelből, egy tükörből, egy extra nagy franciaágyból és egy falra szerelt síkképernyős tévéből állt.

– Ide gyere, a gardróbszobába – mondta Bill.

A hálószobából két ajtó nyílt. Egy fürdőszoba és egy gardróbszoba, amely akkora volt, mint Delaney manhattani szállása. A gardrób mindkét felén mahagóni polcok, fiókok és szekrények voltak beépítve. A feleség és a férj oldala. Bill a zseblámpájával egy vállfarúdra világított, amelyről fehér ingek lógtak, szorosan egymás mellett.

– Nézd meg ennek a mandzsettáját – mondta.

Egy folt volt rajta. Mintha valamilyen sötét folyadék fröccsent volna rá. Látszott, hogy az inget már kimosták, de ez a rozsdaszínű folt megmaradt. Delaney épp elég vérfoltos ruhát látott már életében ahhoz, hogy tudja, mennyire gyanús a folt.

– Tegyétek egy zacskóba – mondta.

Bill csettintett az egyik mögötte álló bűnügyi technikusnak, aki elővett egy bizonyítékos tasakot.

– Ez még nem minden – mondta Bill, és a zseblámpájával egy nyitott fiókra mutatott.

A fiókba nézve Delaney fekete kendőt látott, amelyen ékszerek sorakoztak. Közülük néhány ismerősnek tűnt. Kiváltképp az egyik.

Stacy Nielsen fekete gyöngy nyaklánca volt.

– Tiszta főnyeremény – mosolygott Bill.

– Erre az ingre gondoltak? – kérdezte a technikus.

Delaney felé fordult. A férfi valóban a foltos inget tartotta a kezében. Delaney csak ekkor döbbent rá, hogy ez nem férfiing, hanem egy női blúz. Újra az ékszeres fiók felé fordult. A fiók a gardrób „női” oldalán volt. Bill megmarkolta a rádióját.

– Megtaláltátok a furgont? – szólt bele.

– A garázsban nincs – jött a válasz.

– Basszus! – káromkodott Bill.

– De az ékszerek és a DNS-e megvan – szólt közbe Delaney. – A furgonra így már nincs is olyan nagy szükség.

– De nekem minden kell – fortyogott Bill.

Néhány szemtanú, akik a gyilkosságok idején az adott tetthelyek közelében tartózkodtak, beszámoltak arról, hogy a közelben egy fekete, zárt kisteherautót láttak. Az FBI New Yorkban mintegy tizenegyezer regisztrált tulajdonost talált, akik fekete, zárt kisteherautóval közlekedtek. Még jó, hogy nem fehér teherautót kellett keresni, mert abból ötvenötezer darab volt forgalomban. A helyi rendvédelmisekkel karöltve jártak házról házra, hogy beszéljenek a fekete furgonok tulajdonosaival, és határozott kritériumok alapján húzták ki sorra a neveket az adatbázisból. A teherautót nem találták sem Daniel Miller irodája, sem az otthona előtt. Bill telefonja megcsörrent. Ahogy meglátta a hívószámot, átadta a telefont Delaney-nek, aki kilépett a folyosóra, hogy nyugodtan tudjon beszélni.

– Bill Seong száma – szólt a telefonba.

– Hol van Bill? – kérdezte Drew White, a Sandman-ügyben eljáró ügyész.

– Dolga van. Épp egy házkutatás kellős közepén tartunk, Drew.

– Mondd, hogy megvan a furgon!

– Annál sokkal jobbat találtunk. Megvannak az ékszerek – felelte Delaney.

– Ez jó, nekem viszont sajnos van egy rossz hírem. Megmondjam, Daniel Miller miért nem szerepelt a névsorban, amely a szóba jöhető furgontulajdonosok nevét tartalmazta?

Delaney a másik fülét gyorsan bedugta, hogy semmi külső zaj ne zavarja, és csak White-ot hallja.

– Használtan vette, és nem íratta át a nevére? – kérdezte.

– Nem! Képzeld, eredetileg rajta is volt azon a rohadt listán! Már két hónappal korábban is elkaphattuk volna.

– A fenébe, és miért húzták ki?

Delaney körül szekrény- és szobaajtókat nyitogattak, csapkodás és puffanások zaja hallatszott, ahogy a fiókok tartalmát a padlóra borították. Súlyos bakancsok dobbantak, férfiak beszélgettek, de mindezek ellenére ő csak White hangját hallotta.

Amikor befejezte a beszélgetést, letette a telefont. Elfogta a rosszullét. Lement a lépcsőn, Bill követte.

– Mit akart White? – kérdezte a férfi.

A nő nem szólt semmit, ezért újra megkérdezte. Delaney ekkor is némán ment tovább. Végig a folyosón, vissza a nappaliba, és megállt a remegő Carrie előtt.

– Carrie Miller! – szólította meg a nőt. – Többrendbeli emberölés gyanújával letartóztatom…

LEGFRISSEBB HÍREINK – MEGTUDTUK SANDMAN NEVÉT

Friss hírek a New York-i Sandman-ügyről. Az FBI által vezetett nyomozócsoport megerősítette a hírt, miszerint minden kétséget kizáróan azonosították a sorozatgyilkost, aki több mint egy éven át rettegésben tartotta a várost. A munkacsoport vezetője, William Seong FBI-nyomozó az erről tartott sajtótájékoztatón kijelentette, hogy a birtokukba került kriminalisztikai bizonyítékok alapján megállapították, hogy a negyvenöt éves Daniel Miller New York-i fedezetialap-kezelő Sandman. Az ország minden buszpályaudvarát, vasútállomását, kompkikötőjét és repülőterét riasztották. Felhívjuk a lakosság figyelmét, legyenek éberek, ha meglátják Millert, akinél fegyver van, és akiről Seong nyomozó elmondta, hogy rendkívül veszélyesnek tartja. Legfrissebb híreinket élő közvetítéssel folytatjuk, és átadjuk a szót bűnügyi tudósítónknak, Shimon Prokupecznek, aki e pillanatban a Federal Plazában tartózkodik…

CNN-HÍREK

VÁDEMELÉS A SANDMAN-ÜGYBEN

New York déli negyedének kerületi ügyészi hivatala megerősítette, hogy hat hónappal letartóztatása után Carrie Miller, a feltételezett sorozatgyilkos, Daniel Miller felesége ellen hatrendbeli emberölés miatt emelt vádat a vádesküdtszék. Az ügyben kinevezett ügyész, Drew White nyilatkozatában elmondta, hogy úgy vélik, Carrie Miller nemcsak tudta, hogy a férje Sandman, hanem legalább hat gyilkosságban a bűntársaként is részt vett. Mr. White hangsúlyozta, hogy a vádakat azokra a bizonyítékokra alapozzák, amelyek Carrie Millert bűnrészesként közvetlen kapcsolatba hozzák a hat áldozat meggyilkolásával. A vádirat minden egyes pontja külön-külön is életfogytiglani börtönbüntetést von maga után…

The New York Times

EGÉSZ AMERIKA LEGGONOSZABB ASSZONYA

A férje az ország legkeresettebb bűnözője. Carrie Miller az állítólagos sorozatgyilkos, Daniel Miller, ismertebb nevén Sandman felesége. A jövő hónapban hatrendbeli emberölés vádjával áll a bíróság elé. New York déli negyedének kerületi ügyészi hivatala kijelentette, hogy Mrs. Miller bűntársnak tekintendő, mivel tudta, hogy a férje sorozatgyilkos, és aktívan segítette őt a bűncselekmények elkövetésében, sőt még a menekülésben is. A nő az összes vádat tagadja, de ettől még továbbra is folynak a találgatások arról, hogy vajon mit tudhatott, és mit nem a férje rémuralmáról. Megkérdeztük Carrie Miller egykori munkatársait. Elbeszélésük szerint Carrie rideg ember, olyan hideg, mint egy kripta…

The National Enquirer

Megszólaltak a gyilkos Carrie szomszédai és barátai

A jövő héten kezdődik a Sandman feleségeként ismert Carrie Miller pere, és mivel rengeteg találgatás folyik arról, hogy az asszony mennyit tudhatott férje gyilkos tetteiről, a névtelenség megőrzése mellett megkérdeztük régi szomszédait és középiskolai barátait, hogy milyen érzés olyan embert ismerni, aki több gyilkosságban is résztvevő lehetett, és észlelték-e valaha is a jeleit annak, hogy Carrie Miller valamikor majd egy sorozatgyilkossal áll össze?

„Mindig is furcsának tartottam. Túlságosan is csöndes volt” – mondta az egyik közvetlen szomszéd.

„Tizenöt éve ismerem Carrie-t. A középiskolában a legjobb barátnőm volt. Koszorúslány voltam az esküvőjén. Istenem, még a gondolattól is kiráz a hideg. Ha azt kérdezi, hogy képes lenne-e megölni valakit, azt kell mondanom, hogy nem tudom…”

„Nem bízom benne. Sosem bíztam benne. Már attól a pillanattól kezdve nem, hogy ideköltözött. Az ember megérezte rajta, hogy mennyire gonosz. Még a házára sem tudok ránézni.”

Sandman nyomtalanul eltűnt, amióta a rendőrség keresi. Az utóbbi időben azonban olyan hírek is felröppentek, miszerint lehetséges, hogy a feleségének vádalkut kínálnak. A Sandman elfogását elősegítő információkért cserébe Carrie Miller szabadon távozhat. Megkérdeztük Drew White ügyészt, hogy ebből a pletykából mennyi az igazság. „Az áldozatok igazságot követelnek. Vádalkuról szó sem lehet.” A tárgyalás az eredetileg tervezett időpontban, a jövő héten kezdődik…

The Washington Post.

ELSŐ FEJEZET

EDDIE

Az úgy volt, hogy felbukkant egy idegen.

Minden így kezdődik.

Ez az idegen azonban, aki az irodám fogadószobájában a barna bőrfotelben ült, nem úgy nézett ki, mint a többi. Legalábbis nem első pillantásra. Hosszú lábát kék, hajszálcsíkos gyapjúzakójához passzoló nadrág burkolta. Fehér, elöl gombos ingét selyem és pamut keverékéből szőtték. Az öltözéket vastag, sötétkék nyakkendő egészítette ki. Göndör barna haját hátrafésülve hordta, és takarosan nyírt szakállt viselt. Úgy nézett ki, mint egy öltönyöket bemutató katalógus modellje. És akár az is lehetett volna, ha abban az egy dologban nem hasonlít a többi rám várakozóra, hogy ő is magába roskadva ült a széken. Hosszú lábát úgy nyújtotta maga elé, mintha épp most gyalogolt volna le vagy ötvensaroknyi távot, méghozzá vadonatúj cipőben. A fáradtság mellett a szemében bujkáló érzelem is ismerősnek tűnt.

Tekintete körbevándorolt ugyan a helyiségen, de semmit sem fogott fel abból, amit látott. Pedig valami után kutatott. Úgy látszott, nehéz terhet cipel.

Az pedig drága mulatság. Ráadásul hozzám csak azok jönnek, akik a legnagyobb bajban vannak. Az utóbbi időben az iroda pénzforgalma a pandémia miatti leállás következtében erősen megcsappant. De New York most már kezdett magához térni, a védőoltások sokat segítettek, és ezt mi is megéreztük. A férfi arcát fürkészve volt egy sejtésem, mintha halványan ismerősnek tűnne. Denise, a titkárnőnk elment az elegáns öltönyös mellett, közben sugárzó mosolyt küldött felé, kinyitotta az irodám üvegajtaját, és belépett.

A nap első csésze kávéját megittam, és épp felálltam, hogy újratöltsem a bögrémet a konyhában álló kávéfőzőből.

– Ülj le – mosolygott rám Denise.

Egy csésze gőzölgő kávét tartott a kezében, de feltűnt, hogy nem a saját csészéje volt. Letette elém az asztalra.

– Tessék, itt a második csésze.

Denise tapasztalt jogi titkárnő volt. Okosabb, mint sok ügyvéd, eszméletlenül jól szervezett, és remek üzleti érzékkel rendelkezett. Ráadásul akkora a szíve, mint a Michigan-tó. Denise legfőbb feladatai közé tartozott, hogy percenként százszavas sebességgel gépeljen és félig-meddig ő vezesse az ügyvédi irodát. A kötelességei azonban odáig már nem terjedtek, hogy kávét szolgáljon fel nekem. Nem szeretem, ha mások hoznak nekem kávét vagy ebédet. Tudok én gondoskodni magamról. Denise eddig még egy pohár vizet sem hozott nekem soha.

Most pedig mosolyogva állt a helyén.

– Fizetésemelést szeretnél? – kérdeztem.

– Nem. Csak tudom, hogy azt mondtad, addig sosem ébredsz fel száz százalékosan, amíg nem ittál meg két csésze kávét.

Ez igaz volt, de arra már nem emlékeztem, hogy mikor mondtam ezt Denise-nek.

Ekkor belépett az irodámba Harry Ford. Akkora köteg iratot hozott, hogy úgy kellett magához ölelnie a kupacot. Harry nyugalmazott bíró, régi mentorom, most pedig cégünk tanácsadója, aki a kényesebb jogi kérdések megoldásában segít nekünk. Az asztalomra dobta az aktákat, és leparkolta a seggét az egyik székre.

Aztán bejött Bloch is, a nyomozónk. Két széket gurított be a helyiségbe, és az egyikre mindjárt le is ült. Majd Kate Brooks, a Flynn & Brooks ügyvédi iroda társtulajdonosa is megérkezett. Hozta a saját székét, és egyenes tartással, takarosan letelepedett. Bloch és Kate gyerekkori barátnők voltak, és ennek következtében összenézésekből, apró mozdulatokból és félmosolyokból, szavak nélkül is kitűnően megértették egymást. Bloch elővette a farmerzsebéből a mobilját, és kikapcsolta. Kate ugyanezt tette, csak ő elegáns kosztümkabátja zsebéből húzta elő a készüléket.

Aztán mindenki rám bámult.

– Valami számonkérésre készültök? – kérdeztem. – Tudjátok, hogy nem iszom. Kérdezzétek meg Harryt… – kezdtem, de Denise félbeszakított.

– Idd meg a kávét.

– Miről van szó? És miért van olyan érzésem, hogy ennek a recepción ülő öltönyöshöz is köze van? – kérdeztem.

Bloch összeszorított szájjal Kate-re nézett, és a pillantás minden bizonnyal jelzésértékű volt.

– Elvállaltunk egy új ügyet – mondta Kate.

– Elvállaltunk? – kérdeztem.

– És mindannyiunknak a legjobb formánkat kell hoznunk – bólintott. – Bloch és én már a hétvégén elolvastuk az aktát, Harry pedig tegnap. Ez a nagy per, Eddie!

Moccanás nélkül hallgattam.

Szeretem, ha munkát kapunk. A feladatunk, hogy segítsünk akin kell, és általában ez sikerül is. Ha tényleg egy nagyon fontos ügyben bíztak meg minket, elvártam volna, hogy Harry vagy Kate már korábban szóljon. Bloch más tészta, mert ő sosem beszélt sokat, de attól még persze jóban voltunk. Egyszerűen szűkszavú volt.

– Ha megszereztünk egy fontos ügyet, akkor miért érzem mégis úgy, hogy ez valami rajtaütés? És miért szolgál fel nekem Denise kávét?

– Mert szívesen teszem – mondta Denise.

– Dehogyis! És ki az az öltönyös odakint? Ő az ügyfél?

– Nem – felelte Harry. – Ő az ügyfél ügyvédje.

Kicsit kinyújtottam a nyakam, hogy újra megnézzem magamnak a férfit. És rájöttem, hogy hol láttam már. A tévében.

– Otto Peltier? – kérdeztem.

Harry bólintott.

Ez már megmagyarázta az öltönyt és a hajviseletet. Peltier észrevette, hogy nézem, és manikűrözött ujjaival megtörölte a száját. A legtöbb manhattani büntetőjogász egy éve még csak nem is hallott Otto Peltier-ről. Ügyfelei New York elit negyedeiben éltek, Otto pedig a jog elit területein praktizált. Ingatlanügyek, adózás, vagyonkezelés, válóperek, hagyatéki ügyek. Más szóval, elég pénzt spórolt meg az ügyfeleinek az adójukon, hogy vehessenek egy új jachtot vagy egy házat, aztán gondoskodott róla, hogy mindezt a válásuk után is megtartsák, végül ügyelt arra is, hogy a kormány ne fölözze le túlzottan az örökséget, amit haláluk után a családjukra hagytak. Ezért lepte meg aztán nagyon a New York-i büntetőjogászokat, amikor Otto Peltier kapta meg a város legjelentősebb büntetőügyét. De látszott rajta, hogy a dolog megviselte. Főleg a szeme körül volt ez feltűnő.

Otto védte Carrie Millert, Sandman feleségét. Tavaly a rendőrség és az FBI házkutatást tartott a nőnél, miután az egyik gyilkosság helyszínén talált ujjlenyomat és DNS-minta alapján megállapították, hogy Sandman Daniel Miller. Azóta eltelt egy év, és a rendőrség még mindig kereste a férfit.

Voltak, akik úgy érezték, hogy mivel az igazi gyilkost nem tudták elkapni, Carrie Miller jól helyettesíti. A világ szemében úgy tűnt, mintha a szövetségiek és a zsaruk elértek volna valamit. Erre nagy szükség volt, mert a város és az állam jó része régóta rettegésben élt Sandman miatt. A rendvédelmisek szempontjából jó politika, ha legalább a nőt elítélik.

– Egy pillanat. A tag azt szeretné, hogy a farvizén sodródjunk? Vagy mit? Én ugyan nem leszek senki másodhegedűse – mondtam.

– Nem azt kéri tőlünk, hogy végezzük el helyette a kulimunkát, és azt sem, hogy fogjuk a kezét – felelte Kate. – Azt kéri, hogy vegyük át tőle a védelmet.

– Micsoda? De miért?

– Vádalkura játszott, de az ügyész nem fogadta a labdát. Otto Peltier nem büntetőjogi ügyvéd. A büntetőtárgyalásokban tapasztalt csapatra van szüksége – mondta Harry.

– Hát, ez igazán kedves tőle, és az ügyfele szempontjából is helyes megoldás lenne, a gond csak az, hogy mi bűnösöket nem védünk. Az ügyész szerint Carrie hat Sandman-gyilkosságban volt bűnrészes. Én nem működöm közre abban, hogy egy gyilkos újra szabadon járjon az utcán.

– A nő állítja, hogy ártatlan – jegyezte meg Kate.

– Mind ezt mondják.

– Szerintem igazat mond – ellenkezett Kate.

Az általam ismert összes ügyvéd közül Kate volt talán a legokosabb. Ha ő hitt Carrie Millernek, akkor ott egész biztosan volt valami, amiért érdemes harcolni. Kezdett érdekelni a dolog. De aztán eszembe jutott valami.

– Várjunk csak! Nem pár nap múlva kezdődik a tárgyalás? Miért most dobja át az ügyet? Lehet, hogy elszúrta a védelem felépítését, és ha tárgyalásra visszük a dolgot, akkor az ügyfél a végén még minket perel be.

– Nem hiszem – mondta Harry. – Közel sincs annyi tapasztalata, amennyi egy gyilkossági per lefolytatásához szükséges, de átnéztem az ügy iratait, és mindent jól csinált a tárgyalás előtti előkészítő időszakban. Minden indítványt megfelelően benyújtott. Azt persze nem tudom, milyen lehet az esküdtszék, de csak nem lehet annyira rossz? Az ügy előkészítése abban a stádiumban van, hogy két nap múlva nyugodtan tárgyalható. Ez nekünk elég idő a felkészülésre. Máskor is volt már olyan, hogy beugrottunk egy perbe. És még csak arról sincs szó, hogy lehetetlen lenne megvédeni a vádlottat. Egész rendesen megvívható ügy lenne ez, Eddie.

A tenyerembe temettem az arcom. Szükségem volt a sötétre, egy kis csöndre, és még egy átkozott csésze…

– Idd meg a kávédat! – szólalt meg Denise.

Ujjaimat végighúztam az arcomon, kinyitottam a szemem, és láttam, hogy mindenki engem néz. De volt még egy ok, amiért nem akartam elvállalni ezt az ügyet.

– Sandman még mindig szabadon flangál. Ha beavatkozunk, egy lépéssel közelebb kerülünk egy őrülthöz. Ennek pedig megvan a maga kockázata…

Ám Kate félbeszakított. Látszott a szemén, hogy mennyire magával ragadta az ügy. Mindenképp meg akarta kapni. Amióta partnerek lettünk, Kate elsősorban a munkahelyi nemi megkülönböztetést és szexuális zaklatást elszenvedett nők képviseletével foglalkozott. Előző munkahelyén az ügyvédi iroda egyik társtulajdonosa folyamatosan üldözte kéretlen érdeklődésével, és Kate azóta kitartóan harcol a nőgyűlölő munkaadók ellen. Az ilyen ügyeket nagyon a szívén viseli. Amikor sikeresen védett egy hasonló helyzetben lévő nőt, Kate úgy érezte, nemcsak az ügyfélnek segített, hanem apránként gyógyítgatta a saját lelkén esett sebeket is.

– Mindnyájan tisztában vagyunk a kockázattal, de nem látom be, hogy miért válna bármelyikünk is a célpontjává – mondta most. – Hiszen a felesége megmentésén dolgoznánk. A legnagyobb rizikó az, hogy a média tönkreteszi a céget, ha nem sikerül bebizonyítanunk, hogy a nő ártatlan. De ha megnyerjük a pert, akkor ismételten igazságot szolgáltatunk egy ártatlanul vádolt nőnek. Egy áldozatnak. Tudod jól, mennyire fontos ez nekem.

Bólintottam.

– Legalább hallgassuk meg a pasast – kérte Kate.

– Rendben, hívjátok be.

Denise ekkor beszólította az ügyvédet. Nem valami nagy az irodám, úgyhogy eléggé szűkösen voltunk. Otto még mindig a bajba került ember arckifejezésével nézett ránk, akinek szüksége van a segítségünkre. Megérintettem a Szent Kristóf-medált, amelyet az ingem alá rejtve hordtam.

Alighogy leült, Peltier magára erőltetett egy kis mosolyt. Noha nem neki volt szüksége ránk, mégis úgy érezte, hogy el kell adnia nekünk magát. Bemutatkozott, majd azt mondta:

– Gratulálok, Mr. Flynn! Ön Amerika legfontosabb gyilkossági perének védőügyvédje lett.

– Ne haragudjon – feleltem erre –, de erről én semmit sem tudok. Az a gyanúm, a kollégáim valamiféle ellenállásra számítottak részemről. Először is, sosem vállalok el semmilyen ügyet, ha nem vagyok biztos benne, hogy a vádlott ártatlan. Aki egyszer megégett, mindig fél a tűztől. Nincs szükségem rá, hogy aztán majd kísértsen az ügy. Másodszor, gyanakvó típus vagyok. Nem látom be, hogy miért adná át ezt az ügyet egy másik irodának. Ismerek olyan ügyvédeket, akik a saját nagyanyjukkal is összevesznének, hogy elvegyék tőle a megbízást és eljárhassanak ebben a perben.

Peltier keresztbe tette hosszú lábait, és elmosolyodott. – Több okot is fel tudok sorolni, amiért érdemes lenne igent mondania. Az ügyfelem, elnézést, a maga ügyfele, kétmillió sziklaszilárd okot kínál az irodájának. Hárommillióban állapodtunk meg, de a harmadát megtartom az eddig elvégzett előkészítő munkálatok fejében. Megegyeztünk?

Az összeg hallatán Kate szeme felvillant. Tényleg ez volt a nagy fogás. Az ország slágerpere. Olyan honoráriummal, amelyről a legtöbb jogász álmodni sem mer. Az ilyen-csak-egyszer-adódik-az-életben típusú per. Erről fantáziálunk, a perről, amely az egekbe repíti a karrierünket. A cég szempontjából tehát megnyertük a lottó ötöst. Csak a hülye mondana rá nemet.

És én pontosan ezért nemet mondtam.