A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Corinne Michaels: A Moment For Us (Willow Creek Valley #3), 2021

Fordította FARKAS NÓRA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Még egyszer, kérlek, 2018

Miénk az éjszaka, 2019

Várj még rám, 2019

Maradj közel (társszerző: Melanie Harlow), 2019

Ne csak a testemre figyelj, 2020

Arrowood Brothers-sorozat 1–4., 2021–2022

Egyszer már szerettél, 2022

Találj el hozzám (Willow Creek Valley 1.), 2022

Egy érzés ide csábít (Willow Creek Valley 2.), 2022

Copyright © 2021. COULD HAVE BEEN US
by Corinne Michaels

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Farkas Nóra, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-96-8

Kristy Garnernek, Marivett Villafane-nek és Ronyelle Bakernek.
Köszönöm, hogy mindig rám bíztátok az összetört szívetek megragasztását
Csodásan meghatottatok, és meg is nevettettetek, ahogyan a soraimat olvastátok.
Ez a könyv, és vele az összes könny, a tiétek.

ELSŐ FEJEZET

Delia

Én vagyok a legszánalmasabb alak a világon.

Tessék, kimondtam. De nem akarok többé ilyen lenni, úgyhogy végeztem Joshua Parkersonnal.

Túl… vagyok… rajta!

Nem érdeklem. Teljesen világossá tette, hogy nem én vagyok a hozzá való lány, és ez azt jelenti, hogy tovább lépek.

Épp csak ki kell találnom, hogyan szakítsam el a tekintetemet azokról a kék szemekről, és hogyan állítsam le a folyamatos sírhatnékomat.

– Delia? – csettintget az orrom előtt az ujjával a legjobb barátnőm, Jessica. – Itt vagy még?

– Igen, bocs.

Ajkát lebiggyesztve néz rám, aztán felsóhajt.

– Ha kicsit is vigasztal, szerintem érez valamit irántad. Csak keményfejű.

Igazából kicsit sem vigasztal, mert ettől nem változik semmi. Kerülgetjük egymást, mint a forró kását, és közben úgy teszünk, mintha nem akarnánk a másikat – vagyis ő tesz úgy. Megcsókol, aztán lelép. Úgy néz rám, mint aki fel akar falni a puszta tekintetével, aztán hanyatt-homlok menekül, és eljátssza, hogy nekem ment el az eszem.

Na szóval, nem leszek többé ilyen. Egyszer és mindenkorra végeztem vele.

Úgy bizony.

Valójában az ő hibája. Ha nem lett volna olyan őrületesen kedves aznap éjjel, amikor órákon át beszélgettünk, akkor soha nem szeretek belé.

De az volt, és tessék, ez lett belőle.

Ahogy telt az idő, a helyzet csak rosszabb lett. Idősebb, okosabb és viccesebb volt, mint az összes ostoba kissrác, akivel találkoztam. Alex Parkerson volt a legjobb barátom, ami azt jelentette, hogy Joshsal is folyton együtt lógtam, és ettől a hülye szívem az övé lett.

De ennek vége. Josh nem akar engem, én pedig nem fogok tovább loholni utána.

– Nem számít – nyugtatom meg. – Túl vagyok rajta.

Válaszul felnevet.

– Tényleg?

– Tényleg.

– És mikor ért utol ez a felismerés?

Vállat vonok, és a szülinapi tortát bámulom az asztalon.

– Most. Eldöntöttem, hogy elég volt, ami sok, az sok.

– Hát, remélem, ezúttal tovább kitartasz, mint legutóbb.

Szívesen lehordanám ezért, de az a helyzet, hogy… igaza van. Eldöntöttem már korábban is, aztán remekül meg is voltam, míg azt a szexi seggét vissza nem vonszolta Willow Creek Valley-be. Azóta visszaültem a szerelemvonatra, ami minden alkalommal a magány állomásánál fékez le.

– Tovább ki fogok tartani.

Talán.

De a mai nap nem arról szól, hogy Joshon törjem a fejem vagy hogy rajta meg a gondjain tépelődjek. A mai egy igazán különleges nap: Grayson lányának szülinapja. Ma Ameliát és az ő csodálatosságát ünnepeljük. Jessica igazán kitett magáért, hogy megrendezze ezt a mulatságot az újdonsült mostohalányának, akiért oda van meg vissza.

– Megfognád nekem ezt a tortát? Esküszöm, ha csak megérzem a szagát, rosszul leszek – passzolja át a tortát Jess magyarázkodva.

– Nem kellett volna már véget érniük a rosszulléteknek?

– De igen – feleli Jess a gömbölyödő hasát simogatva. – Már kezdtem jobban érezni magam, de aztán a múlt hét megint kész pokol volt. A vanília szaga teljesen kicsinál, és milyen vicces, ugyanis mindenbe raknak belőle.

Nagyon örülök, hogy minden valószínűség szerint soha nem lesz gyerekem. A terhesség nyomorult egy dolognak tűnik. Jessica fájlalja a hátát, kis híján kiokádta a lelkét, és hangulatingadozásai is vannak – elég mulatságosak.

Amelia beugrándozik a konyhába.

– Jessica! Vaníliás torta lesz? Imádom a vaníliát! Az a kedvenc tortám. Amikor majd megérkezik a kishúgom, tortával fogom etetni, és segítek neki a házijában!

Jess mosolyt erőltet magára, de az ajkait szorosan összezárja közben.

– Mmhm – mormolja csukott szájjal.

– Jöhet most a torta? Apu azt mondta, ideje énekelnünk.

Jess a szájára szorítja a kezét. Felkuncogok, de aztán a segítségére sietek.

– Mi lenne, ha én vinném be neked a tortát, Melia?

– Tényleg?

Bólintok. Amelia csíp engem. Én vagyok az a menő csajszi, aki finomságokkal tömi, amikor Jess és Grayson nem figyel. Az is összeköt minket, hogy mindketten utáljuk a táncstúdió tulajdonosát. Amelia csintalan kislány, aki szereti a korlátait feszegetni. Ha valaha lenne gyerekem, azt szeretném, hogy ilyen legyen.

– Készen állsz? – kérdezem, miközben felkapom a tortát.

Melia előttem masírozik kifelé a konyhából, és mindenkinek odakiabál, hogy jöjjön énekelni neki. Belépek az ebédlőbe, körülnézek, hogy tényleg biztosan itt fogunk-e énekelni, és majdnem beleütközöm Joshba.

Balra fordulok, és ő is – pont ugyanabba az irányba, és innen már nem tudok hova mozdulni. Forgolódnék még, de túl késő. A torta ahelyett, hogy az asztalon landolna, kettőnk közt végzi összepréselődve, és vastagon beborítja mindkettőnk felsőjét.

– Uramisten! – hebegem.

Josh tekintete lefelé vándorolva követi a földre hulló tortadarabok útját.

– Mi a…

– Nincs semmi baj, igaz? Úgy értem, annyira nem gáz a helyzet.

Felszalad a szemöldöke.

– Nyakig vagyunk a tortájában.

Megőrzöm a nyugalmamat, mert nincs más választásom.

– Meg fog ölni engem ezért.

– Mindkettőnket meg fog ölni.

– Ne mozdulj! – mondom lehunyt szemmel. – Talán még menthető.

Leengedem a kezem, és hátrébb húzódom, miközben azért fohászkodom, hogy a torta legalább halványan emlékeztessen még egy cukrászsüteményre.

De amikor odanézek, rosszabb a helyzet. Kész katasztrófa.

– Ne! – nyögök fel. – Ki van zárva.

– És én voltam a kedvence – mormolja szinte csak magának.

– Nem, mindannyian tudjuk, hogy Ollie az.

– Hát ezek után már biztosan – sóhajt Josh.

– Engem is szeretett…

Mintegy végszóra ebben a pillanatban Amelia robog be a szobába. Elkerekedik a szeme, és kis kezét a szája elé kapja.

– A tortám!

– Annyira saj…

– Én tehetek róla – vág közbe Josh. – Véletlenül nekimentem Deliának, és tönkretettem a tortádat, Kismajom.

Melia kicsi ajka megremeg, és komolyan mindjárt elerednek a könnyeim.

– Semmi baj, Josh bácsi!

– Ó, szívecském – szólalok meg gyorsan, miközben a ruhánkról újabb tortadarabok potyognak a keményfa parkettára. Jessica megáll a hátam mögött, és szemrevételezi a helyszínt.

– Mi a…

– Egy kis incidensünk volt a tortával.

Öklendező hangot hallat, és befogja az orrát.

– Azt látom.

– Ti menjetek át a másik szobába, majd én feltakarítom – mondom.

Jess megfogja Amelia kezét, és kisiet vele a szobából.

– Ez meg mi a fene volt? – érdeklődik Josh.

– Újabban nem bírja a vaníliát.

Grayson lép be a szobába, ahol a torta romjaira vándorol a tekintete, majd letesz a padlóra egy szemetesvödröt és egy guriga papírtörlőt.

– Ki más, mint te, Josh!

– Hé, nem csak én voltam!

– Nekem is részem volt benne. – Vállalom a felelősséget. Ha leteszem azt a tortát, mielőtt balra fordulok, mindez nem történik meg.

– Nyugi, Deals, álmomban sem gondolnám, hogy miattad történt. Jól tudjuk, hogy mindig Josh a hibás.

Josh beint az öccsének.

– Seggfej.

Gray, ügyet sem vetve rá, nekem címzi a szavait:

– Ide figyelj, nekem most Amelia körül kell segédkeznem, miután Jess a vécékagylót ölelgeti. Fel tudsz itt takarítani?

– Persze – vágom rá.

– Köszi.

Megragadom a papírtörlőt, és munkához látok. Először is letisztogatom a felsőmet, és megállapítom, hogy a rózsaszín cukormázfolt valószínűleg sose fog kijönni belőle. Csodás. Így most még haza is kell ugranom átöltözni, mert pár óra múlva dolgozni megyek.

Inkább abba is hagyom a ruhám tisztogatását, és letérdelek, hogy elkezdjem feltörölni a padlóról a szétkenődött tortadarabokat.

Josh a szemetesvödörrel a kezében odaguggol mellém.

– Itt vagyok, segítek.

Együttes erővel feltakarítjuk a padlóról az egykori torta romjait, amíg Stella és Gray Ameliát vigasztalják.

Stella lép be a szobába, és mosoly terül szét az arcán, amikor meglát minket.

– Szép kis felfordulást csináltatok ti ketten, de helyrehoztam. Megnyugodhattok, mostantól megint én vagyok a kedvence!

– Ahogy azt Móricka elképzeli – horkan fel Josh.

– Nem csak elképzelem, Joshua. Tudom. Stella néni, Jack bácsi és Kinsley ugyanis most elmennek a boltba, és vesznek neki hat különböző fagylaltot meg az összes létező öntetet hozzá, miután Josh bácsi tönkretette a tortáját.

Felszalad a szemöldöke.

– Élvezd ki, amíg tart. Vissza fogom nyerni az elsőségemet.

– Akkor jobb lesz, ha már most elkezdesz félretenni, mert ennek csak egy módja van: ha veszel a kiscsajnak egy elefántot – integet felé az ujja hegyével. – Viszlát később, tortagyilkos!

Felnevetek, mire Josh tekintete az enyémbe fúródik.

– Mi az? – kérdezem.

– Semmi. Csak nem hallom gyakran a nevetésed. Szép.

Túl vagyok rajta. Túl vagyok rajta.

– Pedig sokat nevetek – mondom kissé védekezőn.

– Nem úgy értettem, hogy nem nevetsz sokat, csak az én közelemben nem teszed.

– Talán olyankor nincs okom nevetni.

Lecsukódnak hosszú szempillái, és felsóhajt.

– Sajnálom.

Szívesen leordítanám a fejét, de nem teszem, mert nem éri meg. És már nem fogok Joshuára ennyi energiát pocsékolni.

– Ez van.

Egyszerre pattanunk fel, és megtántorodom. Josh gyorsan körém fonja a karját, hogy megtartson.

Nagyon közel van.

Rettenetesen közel, és uramisten, olyan jó az illata. Lehunyom a szemem, és mélyen belélegzem a vaníliával keveredő parfümjét, ezt az isteni illatot. Mindezt eltárolom az emlékezetemben – a testéből sugárzó hőt, a keze érintését a bőrömön és a mély hangját, amint a fülembe dörmög.

Aztán felnézek. Ez elég rossz ötlet volt, mert megpillantom a gyönyörű arcát. A kék szemét, a tekintetét, ami egyszerre élénk és átható. Az álla vonalát, amit barnás borosta borít, és azt kívánom, bárcsak érezhetném, miközben megcsókolom, és végigfuttatom ujjaimat az erős állkapcsán. Van egy sebhely a bal szemöldöke fölött, mióta Alex megdobta kővel. De ezt leszámítva a krémszínű bőre makulátlan és… valóságos.

Josh elereszt, én pedig torkomat köszörülve szólalok meg.

– Köszönöm.

Biccent a fejével, aztán végigméri az öltözékét.

– Hát, ez így nem fog működni.

– Nem – felelem nevetve. – Nemcsak azért, mert fülig tortásak vagyunk, de Jessica nem is fogja engedni, hogy leüljünk a bútoraira vagy hogy egyáltalán a közelébe menjünk, miután vaníliaszagot árasztunk…

– És persze itt még csak át se öltözhetek, mert Grayson két számmal kisebb ruhákat hord.

Josh a legmagasabb a Parkerson tesók közül, és a legszélesebb vállú. Ja, és a legszexibb.

A fenébe!

Úgy értem, a legmakacsabb. Nem a legszexibb.

Na jó, legyen mindkettő.

– Jessica pedig kismamaruhákat hord. Múlt héten segítettem neki az összes többi ruháját átvinni az anyukájához, mert itt már nincs hely a szekrényekben. Úgyhogy most hazamegyek, és átöltözöm.

– Kellemes lehet, hogy ilyen közel laksz. Te át tudsz öltözni, én meg még egy órán át dekkolhatok talpig tortában.

– Fogd fel úgy, hogy nem a torta teszi az embert – vigyorgok rá, és megindulok kifelé.

Josh utánam nyúl, megragadja a felkaromat, és megállít.

– Majd én vezetek.

– Te vezetsz? Hová?

Nagy, kék szemével úgy néz rám, hogy attól akadozni kezd a lélegzetem.

– Haza, hogy átöltözzünk.

Amit kihallok ebből, az az, hogy… együtt fogunk meztelenkedni.

Adok magamnak egy képzeletbeli pofont. Csak semmi meztelenkedés. Csak semmi „együtt” és „fogunk”. Minderről szó sem lehet.

– Én is tudok vezetni. De azért köszi.

Kibámul az ablakon.

– Hát, mivel elsőnek érkeztél, nehéz lesz kiállni a kocsiddal.

A francba!

– Akkor felveszem Grayson egyik ingét.

Az teljesen kizárt, hogy bárhová is elmenjek kettesben Joshsal. Nem mintha nem képzeltem volna már el ezerféleképpen, hogyan is végződhetne ez az egész, hanem azért, mert akkor Josh itt lesz körülöttem.

És erről szó sem lehet.

MÁSODIK FEJEZET

Joshua

– Hová menjünk először? Hozzád vagy hozzám? – kérdezem az anyósülésen ülő Deliát.

– Uhh – nyög fel, aztán arcon csapja magát.

– Mi az?

Megrázza a fejét.

– Semmi. Tökmindegy. Ennél rosszabb már úgyse lehet a mai nap. – Az utolsó mondatot már csak az orra alatt dünnyögi.

– Oké, akkor hozzád.

Volt már néhány rossz ötletem életemben, de ez valószínűleg fődíjas lenne. Megtettem minden tőlem telhetőt, hogy kizárjam Delia Andrewst az életemből. Eltaszítottam magamtól, úgy tettem, mintha csak azt az őziketekintetű lányt látnám benne, aki úgy nézett rám, mint egy hősre. De mindhiába.

Ő nem az a lány. Hanem egy kibaszott harcos. Igen, az. Soha nem hátrál meg, és nem tudom kiszámítani a lépéseit.

Most pedig a háza felé kocsikázunk, ahol meztelenre fog vetkőzni – én pedig azóta fantáziálok erről, amióta csak megérkeztem Willow Creekbe.

Nagyon… rossz… ötlet!

Kimondtam, és már késő volt visszaszívni. Most mondja valaki, hogy nem vagyok csökönyös…

Keresztülkocsikázunk a városon, miközben ő kibámul az ablakon, én pedig igyekszem észre sem venni. Habár ez eddig sem ment igazán jól. Mindenhol őt látom, és ha csak belép egy szobába, elakad a lélegzetem.

Aztán emlékeztetem magam, hogy ezt még egyszer nem csinálom végig.

Nem fogok szeretni valakit, vagy hagyni, hogy ő szeressen, csak hogy aztán a legfontosabb pillanatban faképnél hagyjam.

Megtanultam a leckét.

Valaki szólhatna erről a farkamnak is.

– Na és, mi a helyzet a munkában?

– Minden oké – mosolyog.

– Hallom, előléptettek.

– Úgy bizony. – Delia hangja melegen cseng. – Ronyelle lett az új termelési vezető, én pedig megkaptam az ő régi munkáját. Nagyon örülök neki.

– Hogy van Ronyelle?

Mindig is nagyon bírtam Ronyelle-t. Kedves, és olyan humorérzéke van, hogy egyszerűen muszáj nevetned rajta. És nagyon önzetlen. Alig várom, hogy láthassam.

– Remekül. Már egyszerű vezetőként is annyit fejlesztett a gyáron, nem csoda, hogy előléptették. Van egy olyan érzésem, hogy nem áll meg ezen a szinten.

– Az jó. Hiányoltam.

– Holnap Jennie vendéglőjében eszünk. Minden vasárnap ott reggelizik a többi vezetővel. Beugorhatnál te is.

– Talán be is ugrom – felelem vigyorogva.

– Annak biztosan örülne. Hiába jöttél vissza, nem nagyon látni téged a városban – fűzi hozzá Delia.

Ez igaz. Be sem teszem a lábam a városba, kivéve, ha Ameliát látogatom meg. Szeretem csak úgy lopni a napot. Miután éveken át látástól vakulásig dolgoztam apámnak, most élvezem a semmittevést, és hogy kedvemre vadászhatok meg túrázhatok.

– Mióta Kinsley itt van, Stella megkért minket, hogy adjunk nekik egy kis időt. Ne kelljen attól tartaniuk, hogy belénk futnak – mentegetőzöm.

A másik ok pedig ő.

Delia túlságosan felkavarja a dolgokat. Mint egy hullócsillag, úgy tűnt fel az életemben: egy fényes villanás, ami gyorsan eltűnik. Szívesen megérintenéd, de aztán inkább kitérsz előle, mert nem a nyugodt egy helyben maradásra született.

Egyszer már szert tettem egy ilyenre, épp ezért tudom, milyen érzés elveszíteni.

– Ez érthető, de Kinsley most már több időt tölt a társaságotokban, szóval… – feleli Delia, és rám mosolyog.

– Szóval talán én is gyakrabban át fogok jönni.

– Helyes. Az eredeti kérdésedre válaszolva, a munka terén minden csodás, köszönöm. A plusz pénz sem jön rosszul.

– Rendes emelést kaptál? – érdeklődöm.

– Mi az, hogy! Így végre rendbe tudok hozatni ezt-azt a házon, amire már nagy szükség volt. Gray volt olyan kedves, és megadta egy felújításokat végző szakember elérhetőségét, úgyhogy először a padlót rakatom újra. Aztán, gondolom, jöhet a konyha.

– Tényleg?

Bólint.

– Igazán klassz a házikóm, de nem árt neki egy kis törődés. Majd meglátod, ha odaérünk.

Igen, és aztán majd róla meg rólam álmodom majd, ahogy mindenféle dolgokat művelünk azon a padlón.

Megköszörülöm a torkomat.

– Alig várom. Tudod, ugye, hogy én is segíthetek?

– A felújításban? – kérdi Delia, és a hangjában árnyalatnyi meglepettség cseng.

Esküszöm, most jutott eszembe, hogy miatta kerülöm a várost, erre itt vagyok, kinyitom azt a kibaszott nagy pofámat, és magamtól ajánlkozom, hogy több időt töltsek a közelében.

– Ha szeretnéd.

– Nem tudtad, hogy a szegény, éhenkórász lányok soha nem utasítják vissza az ingyen munkaerőt? – kérdezi Delia vigyorogva.

– Nem mondtam, hogy ingyen csinálnám.

Felnevet.

– Mintha a sógornőd valaha is hagyná, hogy pénzt kérj érte tőlem.

– Persze, persze. – Nem ez az egyetlen oka, hogy nem fogadnám el a pénzét. – És most merre?

Azt mondja, a következő kereszteződésnél forduljak jobbra, aztán pedig parkoljak le a sarki kisbolt után.

Kedves kis faháza van. Nemrég festhették, viszont a virágágyásokat benőtte a gaz, és az egyik ereszcsatorna úgy néz ki, mint amit már csak a szentlélek tart. De mindegy, hogy fest kívülről vagy odabent, a lakókocsimnál csak jobb lehet. Lefogadom, hogy neki legalább van vezetékes vize, és az áramot sem generátorból nyeri.

– Ahogy említettem – vékonyodik el a hangja –, van még vele munka.

– Mindennel, ami valamit is ér, van még munka.

– Még rajtad is? – kérdezi, aztán tágra nyílik a szeme. – A francba! Bocs, nem úgy értettem.

Felkuncogok, nem akarom, hogy rosszul érezze magát emiatt.

– Nem tévedsz. Rajtam valószínűleg még többet kellene dolgozni, mint bárki máson.

Kicsit lebiggyeszti az ajkát.

– Tudom, hogy ezzel túllépek egy határt, de ha most nem mondom ki, sose fogom. Vannak, akik szeretnek, és bármit megtennének, hogy segítsenek neked. De ehhez el kell fogadnod a felajánlott segítségüket.

– Nem vagyok jó a segítség elfogadásában – vallom be.

– Senki nem jó benne, de idővel megtanuljuk, hogy néha szükséges megalázkodnunk. Próbáld ki, Josh! És ha már úgyis benne vagy, talán próbáld ki azt is, hogy nem taszítod el magadtól az embereket. A szeretet nem büntetés. Hanem egy lenyűgöző és csodálatos dolog. Ami meggyógyít minket, és segít tovább lépnünk.

– Nem taszítom el magamtól a szeretetet. Szeretem a családomat és a barátaimat.

– Persze. Tudom, hogy szereted őket.

– De te nem erről beszélsz, igaz? – kérdezem, de az ajkába harap, és félrenéz.

– Semmit nem kellett volna mondanom.

– Mit akarsz, Delia?

Szétnyílik az ajka, és látom, hogy viaskodik magával.

– Nem számít. Nekem soha nem volt esélyem, hogy megkapjam, amit akarok.

– Az életben nem azt kapjuk, amit akarunk.

Megrázza a fejét.

– Tényleg nem, ez igaz. De nekem legalább volt bátorságom többet akarni. – Delia kipattan a kocsiból anélkül, hogy hátranézne, én meg csak ülök ott, és úgy érzem magam, mint akit gyomorszájon vágtak.

Szerintem soha nem volt még ilyen pimasz, mióta ismerem. Na persze, mondott dolgokat, de a célzásai mindig burkoltak voltak. Hát, ez most nem volt az. Mielőtt észbe kaphatnék, már rohanok is utána. Több bátorság szorult belém, mint gondolná. Azt hiszi, hogy olyan könnyű akarni valamit, és megtagadni magadtól?

Elkapom a csuklóját, ő pedig zihálva fordul felém.

– Hogy érted?

– Mit értek hogy?

Lenézek rá, a kávébarna szemébe mélyesztem a tekintetem, válaszokat keresek benne.

– Milyen bátorságról beszélsz, ami bennem nincs meg?

– Csókolj meg!

Pislogok, de a tekintetem azonnal az ajkára vándorol.

– Hogy mi?

– Jól hallottad, Josh. Csókolj meg! Ezt akarom. Ez az, amit mindig is akartam. Nekem van bátorságom ezt kérni tőled. Na és, te elég tökös vagy hozzá, hogy megtedd?

A lélegzetünk épp csak egy kicsivel lesz mélyebb. Felfelé csúsztatom az egyik kezem a karján, míg a másik a hátán indul vándorútra, és közelebb húzom vele magamhoz.

Valahol az agyam hátuljában vészcsengők szólalnak meg, de túlságosan mérges és túl dacos vagyok ahhoz, hogy leállítsam magam.

– Azt akarod, hogy megcsókoljalak? – kérdezem, mert biztosnak kell lennem benne, hogy nem álmodom.

– Te azt akarod?

A francba is, persze, hogy ezt akarom! Csókolni akarom, és még annyi minden mást is akarok tenni vele. Amit nem akarok: fájdalmat okozni vagy hazudni neki. Túl fontos nekem ahhoz, hogy elhitessem vele, van esélye kettőnknek együtt. Mindez köztünk nem lehet több testiségnél. Nincs szívem, amit odaadhatnék neki.

– Igen, de meg kell értened…

Gyors sóhajtás szakad fel az ajkáról.

– Megérteni, mit?

– Azt, hogy ez a… hogy ez a csók nem fog megváltoztatni semmit. Nem adhatok többet neked.

Körbevesz minket a lágy nevetése.

– Soha nem is kértem többet.

Egy lépést teszek előre, a hátát a bejáratnak préselem, azután megteszem, amire azóta vágytam, hogy ismét betettem a lábamat Willow Creek Valley-be. Francokat. Azóta, hogy legutoljára a karjaimban tartottam őt, csaknem tizenöt évvel ezelőtt.

Megcsókolom.

HARMADIK FEJEZET

Delia

Ő minden, amire emlékszem, és amit próbáltam kiűzni az emlékeimből.

Josh keze a hajamat borzolja, és félrebillenti a fejemet, miközben a nyelve az enyémnek feszül. Hevesen csókol, aztán meg gyengéden – játszik velem, ahogy az egész nyomorult életemben tette.

Nem érdekel, ha ez minden, amiben valaha is részem lehet. Élvezettel merülök el benne, mert így legalább megtudom, milyen úgy a karjaiban lenni, hogy nincs köztünk semmi mellébeszélés.

Nem vagyok már kislány, aki kétségbeesetten kapaszkodik az álmodozásaiba arról, hogy milyen lehetne a közös jövőnk. Már tudom, hogy nincs számunkra közös jövő.

Ez minden, ami jutott nekünk.

A testi vágy, ahogy behálóz minket és összeköt az egybeolvadó ajkunkon keresztül. Mélyen magamba fojtom az összes vágyamat, ami ennél többről szólna, és elveszem, amit ad nekem.

A kezem vándorútra indul fölfelé a hátán, hogy végül megragadja az erős vállát, és közelebb húzzam magamhoz. A hátamnak nyomódó fa hűvösével szemben a teste forróságot áraszt, ahogy a mellkasomhoz préselődik. Lágyan felnyögök, miközben egyre hevesebben csókol.

Ó, igen, istenem, ó, igen!

Vanília- és mentaillatot áraszt, egy csipet bűnnel elkeverve.

Valamikor, egy örökkévalósággal ezelőtt, Joshua Parkerson megcsókolt, és ezzel évekre tönkretett. Úgy fest, most rászánta magát az ismétlésre.

A keze most az ajtóra csúszik, kinyitja, amitől kis híján hanyatt vágódom, de gyorsan elkap.

Bámuljuk egymást, a karom a mellkasán, és úgy zihálok, mint aki az imént futott le egy maratont. És így is tettem. Már évek óta loholok ezen a versenyen, és most végre megpillantottam a célvonalat.

Már tudom, hogy túl vagyok rajta.

Már tudom, hogy ez mindig is ennyi lesz, nem több, és… nem érdekel. Akarom ezt. Akarom, bármi legyen is belőle – egyetlen alkalommal. És utána végre tudni fogom, milyen érzés vele lenni, azután már képes leszek szedni a sátorfámat, és továbbállni.

Elenged, és beletúr a hajába. Ez az egyetlen istenverte esélyem, nem engedhetem, hogy lebeszélje magát róla.

– Kérlek, Josh! – szólalok meg, és ez elég is.

Két célirányos lépéssel már ott is terem előttem, a következő pillanatban a keze az arcomon pihen, és kezébe fogja, mielőtt az ajkunk ismét összeforr.

Kis híján letépem róla az ingét, amikor a fején áthúzva kibújtatom belőle. Egy másodpercnyi időm sincs, hogy az arcába nézzek, mert az ajkunk ennyire nem bír elszakadni egymástól.

Josh a felsőmet ráncigálja, én pedig segítek neki, hogy lehámozza rólam, miközben hátrálva megindulok a hálószobám felé. Egy pillanatra sem hagyjuk abba a csókolózást, ahogy az ágyam irányába araszolunk. Egy részem azon aggódik, hogy ha megállunk, akkor eloszlik a fejünkből ez a köd, és hirtelen minden érv beugrik, hogy miért is rossz ötlet ez az egész.

Legelőször is azért, mert szerelmes vagyok belé.

Másodszor, ő nem szeret engem.

De nem kérek többet. Annyit akarok tőle, amennyit most felkínál – a szexet.

– Uramatyám, Delia! – A hangja mély, és olyan, mint a cirógatás.

– Ne beszélj! – mondom neki. Végre beérünk a szobába. – Nem kellenek a szavak. Nem akarok megszólalni. Csak érezni akarok, és érinteni, és…

– Dugni? – fejezi be a mondatot.

Bólintok.

– Nincs itt semmi mellébeszélés.

Talán, ha kimondom, tényleg el is hiszem.

– Jó.

Josh felemel, és ledob az ágyra, amitől kuncoghatnék fog el.

– Egy szót se, ugye?

Vállat vonok.

– A mocskos szavak jöhetnek.

– Tényleg? – vigyorog Josh. – Akkor elmeséljem, mit terveztem?

– Nem rémlik, hogy kész tervekkel érkeztél volna.

– Pedig igen. Már jó ideje ezen jár az eszem– vallja be, amitől megugrik a pulzusom.

Nem, Delia! Nem gondolhatsz bele ebbe a kijelentésbe többet, mint ami. Nem arról van szó, hogy rólad álmodozott – csak a megdugásodról.

– Értem – felelem olyan közönyösen, ahogy csak telik tőlem.

Mélykék szeme nedvesen csillogni kezd, ahogy egy ujját végigfuttatja a mellkasomon, míg végül a nadrágom gombjánál állapodik meg.

– Azt tervezem, hogy levetkőztetlek.

– Kezdetnek nem rossz.

– Aztán lenyalogatok a testedről minden maradék cukormázat és tortadarabot.

– Most már azt kívánom, bárcsak megfürödtem volna a tortában.

Elvigyorodik.

– Azt én is, de ne aggódj, édesem. Nem áll szándékomban megállni itt.

Ez már tetszik.

– Nem? – kérdezem mély, rekedtes hangon.

Josh az övem bújtatójába akasztja az ujjait, és magához húz, így most szorosan hozzásimulok.

– Nem.

Ajka az enyém fölött köröz, belélegezzük egymást.

– Mi mást tervezel még velem, Josh?

– Tetőtől talpig meg akarlak ízlelni. Beléd akarom csúsztatni a farkamat, és addig dugni, amíg minden gondolatodat be nem töltöm. Olyan magasba akarlak repíteni, ahonnét soha nem jössz vissza. Azt akarom, hogy kurvára ez legyen a legjobb nap az életedben, és soha semmivel ne legyen összehasonlítható az érzés, amiben részesítelek.

Nem hiszem, hogy ezért túlságosan meg kellene dolgoznia, mert egy szemernyi esélyt sem látok arra, hogy ezek után valaha is más férfiak járjanak az eszemben.

– Nos, úgy gondolom, ez figyelemre méltó terv.

Kigombolja a nadrágomat, és a tekintetünk folyamatosan egymáséba mélyed, miközben a szétnyíló cipzár hangja visszhangzik a szobában.

– Dőlj hátra, és reménykedjünk, hogy oda is ejtettél a tortából, ahová a nyelvem a legjobban vágyik…

Kibújtat a nadrágból, és ekkor látja meg, hogy nincs rajtam bugyi, ami újabb lendületet ad a dolgoknak.

Zihálva fekszem, Josh pedig fölém tornyosul, és nem bír betelni a testem látványával. Felemeli a kezem, egyenként megszopogatja az ujjaimat, aztán áttér a karomra, amire cukormáz tapadt. Felnyögök, miközben sokáig időz a karomon, lenyalogatva róla az édeskés ragacsot.

– Annyira édes az ízed. Mondd, mindenhol ilyen édes vagy?

A szemem önkéntelenül lecsukódik, ahogy az ajka most a mellkasomra siklik, és a mellbimbómat nyalogatja, majd játékosan harapdálni kezdi.

– Na, itt édesebb? – pillantok rá.

– Kicsivel, de azt hiszem… – elhallgat, míg az ujjával leseper egy nyakamra tapadt tortamaszatot – …szerintem lejjebb még sokkal édesebb leszel.

– Gondolod?

Odahúzza az ujját, és most a csiklómat simogatja.

– Igen, és nézd csak: itt is maradt egy kis torta.

Beharapom az alsó ajkam.

– És akkor most feltakarítod?

– Állni szoktam a szavam – mondja, aztán lebukik, az ágy szélére húz, és a következő pillanatban érzem, hogy rám tapad az ajka. Josh nyalogatja, szívogatja és pöckölgeti a csiklómat, és egy sokkal gyorsabb orgazmus felé hajszol, mint amiben valaha részem volt.

Ő az.

Mindig is ő volt.

Nyikkanok egyet, mire újra visszatér arra a pontra.

Szaggatottá válik a lélegzetem, elmosódott szavak szakadnak fel belőlem, a nevét motyogom. Képtelen vagyok miatta a gondolatokra, miközben életem leghevesebb orgazmusa közeleg. Egymás után kapnak el a gyönyör hullámai, míg végül már levegőért kapkodok.

Josh felmászik mellém, és a kezébe veszi az arcomat.

– Szia! – szólal meg némi önteltséggel a hangjában, amit kiérdemelt.

Alig bírok kipréselni magamból egy sziát, úgy kapkodom a levegőt még mindig.

– Hát ez…

– Jó volt.

– Hogy néz ki a terved további része? – érdeklődöm, miközben lassanként visszatérek a valóságba.

– Sok-sok kefélés – vigyorog.

Térdre emelkedem.

– Volna egy kívánságom.

– És mi lenne az?

– Mivel ez minden, ami kijutott nekünk, ezt is akarom… – hajolok előre, és ledöntöm a testét a matracra. Kezem a nadrágjába csusszan, ugyanazokat a mozdulatokat végzem, amikkel nem sokkal korábban ő szabadított meg engem az én ruhámtól. Lehúzom róla a nadrágot, szabaddá téve a meredező farkát, és ráhajolok. – …csinálni.

Josh keze a hajamra kalandozik, én pedig mélyen magamba fogadom. Minden tudományomat és trükkömet bevetem, amivel megőrjíthetem; és úgy tűnik, tetszik neki, mert mozgásba lendül a csípője.

– A szentségit, Delia! Basszameg! Bébi! Én… – hebegi Josh.

Imádom nézni és érezni, hogy az őrületbe hajszolom.

Még egyet siklok rajta föl-le, aztán lehúz magáról, és megint a hátamra fektet. Előhalászik a tárcájából egy gumit, és gyorsabban húzza fel, mint valaha gondoltam volna, hogy ez lehetséges.

Összetalálkozik a tekintetünk, és ez a pillanat többet mond minden szónál. Innen már nincs hátraarc. Nem tettethetjük tovább, hogy nem tudjuk, mit érez a másik, miután a lehető leghevesebben estünk egymásnak. Magamba fogadom Josht – minden elképzelhető értelemben.

Felnyúlok, a tenyerem a tarkójára kulcsolódik.

– Teljesítsd, amit elterveztél – mondom, magam is meglepve a hangomban csengő magabiztossággal.

Nem pislogok. Nem is mozdulok, levegőt se veszek, és nem hátrálok meg, miközben elhelyezkedik. Az üdvözült arckifejezését, ahogy belém hatol, mélyen az emlékezetembe vésem. Amikor lehunyja a szemét, és homlokát az enyémnek dönti, hagyom kicsordulni a könnyeimet.

Mert ezek után teljesen mindegy, milyen hazugságokkal etetem magam: soha többé nem leszek már ugyanaz.